Справа № 806/4849/15
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року м.Житомир справа № 806/4849/15

час прийняття: 10 год. 40 хв. категорія 3.1.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Черниш А.В.,

за участю: позивача,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Державної міграційної служби України в Житомирській області про надання дозволу на імміграцію,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 Державної міграційної служби України в Житомирській області, у якому просила винести рішення про надання їй дозволу на імміграцію. В обґрунтування позову зазначала, що постійно проживає на території України з 06.07.1994 року до теперішнього часу, що встановлено рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.04.2015. У м. Житомир прибула разом з матір'ю, яка має посвідку на постійне проживання, із району проведення АТО. Вважає, що на підставі вимог ст.ст. 4,9 Закону України "Про імміграцію" їй може бути надано дозвіл на імміграцію.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на доводи адміністративного позову.

Представник відповідача в засіданні суду позов не визнала, просила відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог щодо надання дозволу на імміграцію, з підстав наведених у письмових запереченнях. Також зазначила, що ОСОБА_2 до УДМС України в Житомирській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію не зверталася, жодних документів не подавала, тобто не здійснила передбачені Законом України "Про імміграцію" дії для отримання такого дозволу.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

ОСОБА_2 є громадянкою республіки ОСОБА_4, про що свідчить копія паспорта Республіки ОСОБА_4 виданого 02.11.2012 та дійсного до 02.11.2022.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.04.2015, яке набрало законної сили 08.05.2015, встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 06.07.1994 по теперішній час.

Також зі змісту судового рішення видно, що на територію України ОСОБА_2 в'їхала неповнолітньою дитиною разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5, яка у 2004 році отримала посвідку на постійне проживання серії ДН №931.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач неодноразово зверталася до ОСОБА_3 державної міграційної служби України в Житомирській області щодо документування її посвідкою на проживання в України.

ОСОБА_3 державної міграційної служби України в Житомирській області від 28 листопада 2014 року № 15/18 громадянку ОСОБА_4 ОСОБА_2 повідомлено про те, що вона не вписана до посвідки на постійне проживання матері. Відсутність підтвердження про отримання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України "Про імміграцію" слугувало підставою для відмови у документуванні її посвідкою на проживання в Україні.

15 липня 2015 року за вих. № 8.1./3835-15 Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, за результатами розгляду отриманих з УДМС України в Житомирській області матеріалів щодо продовження строку перебування на території України, громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_2 повідомив, зокрема, що за наявності підстав на оформлення дозволу на імміграцію в Україні, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", гр. ОСОБА_2 зможе подати відповідну заяву після в'їзду в Україну на законних підставах.

З вимогою про винесення рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на імміграцію позивач звернулася до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно зі частиною 1 статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відтак при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У контексті наведеного суд відмічає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (у редакції, чинній на момент звернення до суду, надалі - Закон), дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Статтею 4 Закону встановлена квота імміграції, а саме гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

У свою чергу, порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання врегульовано розділом ІІІ Закону (статті 9-11).

Згідно зі частиною 1 статті 9 Закону, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч. 2 наведеної статті Закону).

Перелік обов'язкових і додаткових документів, які необхідно додати до заяви для надання дозволу наведений у частинах 5 - 9 статті 9 Закону.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету ОСОБА_6 України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (зі змінами та доповненнями, далі - Порядок).

У пункті 11 Порядку зазначено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

За змістом пункту 10 наведеного Порядку, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

У відповідності до пункту 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 20 Порядку передбачено, що органи, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію, надсилають його копію протягом двох тижнів безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію наведені у статті 10 Закону.

В силу приписів статті 15 Закону та пункту 25 Порядку, рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов'язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

Згідно зі ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що дії чи бездіяльність ДМС, територіальних органів і підрозділів щодо розгляду заяви іммігранта про надання дозволу на імміграцію та/або рішення про відмову в наданні такого дозволу особі є діями (рішенням) суб'єкта владних повноважень у розумінні наведених норм права, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Державної міграційної служби України в Житомирській області із заявою про надання дозволу на імміграцію, передбаченою статтею 9 Закону, не зверталася та документів, визначених у Законі та Порядку, не подавала.

Також з'ясовано, що жодного рішення за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 стосовно надання їй дозволу на імміграцію відповідачем не приймалося.

Ані в позові, ані в судовому засіданні позивачем обставин бездіяльності відповідача відносно не розгляду її заяви про надання дозволу на імміграцію наведено не було.

ОСОБА_2 ні рішення, ні дії та/або бездіяльність відповідача не оскаржує, а фактично просить суд прийняти рішення про надання їй дозволу на імміграцію.

У зв'язку з чим, суд вважає за доцільне вказати, що, згідно зі Рекомендацією Комітету ОСОБА_6 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_6 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим завданням суду є здійснення правосуддя.

Згідно зі абз. 3 п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 № 7, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

У той же час, наведені правові норми Закону та Порядку свідчать на користь висновку, що надання іммігранту дозволу на імміграцію є саме дискреційними повноваженнями ДМС, територіальних органів і підрозділів, оскільки останні самі приймають рішення про надання дозволу на імміграцію або відмову в його наданні, за результатами розгляду поданої іммігрантом заяви та документів, відповідно до Закону та Порядку.

Таким чином, заявлена позивачем позовна вимога щодо винесення рішення про надання їй дозволу на імміграцію є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Підсумовуючи зазначене, суд вважає, що позивач під час звернення до суду обрала неправильний спосіб захисту порушеного права.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Зі змісту адміністративного позову ОСОБА_2 вбачається, що в ньому об'єднано дві позовні вимоги немайнового характеру.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на день звернення до суду з даним позовом) установлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою справляється судовий збір у ставці - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява.

При цьому, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 наведеного Закону, у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Розмір мінімальної заробітної плати на 1 січня 2015 року установлено в сумі 1218 грн (ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік").

Отже, ставка судового збору за подання до суду даного позову становила 974,40 грн (по 487,20 грн за кожну немайнову вимогу).

Ухвалою суду від 09 жовтня 2015 року позивачу сплату судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

09 листопада 2015 року судом винесено ухвалу, якою закрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 в частині продовження строку перебування на Україні, та постановлено постанову про відмову в задоволенні позовних вимог позивача щодо надання дозволу на імміграцію.

З огляду на викладене, а також ураховуючи положення ст. 7 Закону України "Про судовий збір" і ст.ст. 88, 94 КАС України, суд вважає, що з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України необхідно стягнути несплачений судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Керуючись статтями 86, 94, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України 487,20 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 13 листопада 2015 р.