Справа № 162/1661/14-а,2-а/162/35/2015
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року Справа № 876/2666/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області на постанову Любешівського районного суду Волинської області від 12 січня 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В :

04.12.2014 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області (далі - відповідач) і зазначила, що відноситься до 3 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, одержує пенсію за віком і перебуває на обліку у відповідача. Як непрацюючому пенсіонеру, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі ч.2 ст.39 і ч.2 ст.51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28 лютого 1991 року (далі - Закон № 796-XII ) їй призначена додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, а розмір державної пенсії виплачується з підвищенням.

Однак таке підвищення до пенсії та додаткова пенсія виплачуються не в розмірах, визначених зазначеними статтями Закону № 796-XII, а відповідно до постанов Кабінету Міністрів України у значно занижених розмірах. Добровільно провести такі перерахунки та виплати відповідач відмовляється, тому позивач просить зобов'язати його здійснити перерахунок та виплату цих сум відповідно до ст.ст.39, 51 Закону № 796-XII в межах строку позовної давності та по 02 серпня 2014 року включно.

Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 12 січня 2015 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу в період з 04 червня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно підвищення до пенсії, додаткової пенсії у розмірах відповідно до ст.ст.39, 51 Закону № 796-XII.

Зобов'язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат за місяць, відповідно до ч.2 ст.39 Закону № 796-XII, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ч.2 ст.51 Закону № 796-XII за період з 04 червня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно, з урахуванням ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

Постанову звернено до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, у зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт покликається на те, що Кабінет Міністрів України вправі встановлювати розмір виплат передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в межах асигнувань, затверджених Верховною Радою України в Законі «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р. № 1210 встановлено порядок виплати та розміри пенсій та компенсацій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Дана постанова є чинною на даний час, не скасована та не визнана неконституційною. Виконання спірних норм права повинно здійснюватись відповідними уповноваженими органами, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік з урахуванням прийнятих Кабінетом Міністрів України постанов, які не визнані неконституційними та не скасовані.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач віднесена до 3 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, одержує пенсію і проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, пенсійним посвідченням та паспортом. На підставі зазначеного їй призначена додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, а розмір державної пенсії виплачується з підвищенням.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Частиною 2 ст.3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно із ст.19 Конституції України та ч.1 ст.9 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти дише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.3 ст.22 Конституції України зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону № 796-XII пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, підвищуються у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Згідно із ч.2 ст.51 даного Закону особам, віднесеним до категорії 3, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, а вихідним критерієм обрахунку спірних виплат виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (стаття 28 Закону № 1058-ІV), при тому, що чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого ч. 1 цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком. В той же час розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до ч.3 ст.67 Закону № 796-ХІІ у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

За таких обставин апеляційний суд приходить до переконання, що позивач має право на призначення додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам віднесеним до 3 категорії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком та доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру за проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Статтею 63 Закону № 796-ХІІ передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до абзацу восьмого пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти КМУ, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти КМУ, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що починаючи з 01.01.2014 р. і до 03.08.2014 р. Закон України «Про державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 719-VII) не містив жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування Закону № 796-ХІІ, зокрема ст.39, 51 вказаного Закону.

Проте, Законом № 719-VII в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 р. № 1622-VII (далі - Закон № 1622-VII) встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

При цьому, необхідно врахувати, що згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1622-VII, останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відтак, враховуючи те, що вказаний Закон був опублікований 02.08.2014 р. в офіційному виданні «Голос України», то такий набрав чинності з 03.08.2014 р.

А тому, враховуючи позовні вимоги позивача та виходячи із встановленого законом шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду та беручи до уваги Закон № 1622-VII від 31.07.2014 р., колегія суддів приходить до переконання про правильність задоволення позовних вимог позивача та правильність встановлення судом першої інстанції періоду, за який необхідно позовні вимоги задоволити.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч. 1 п. 1, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області залишити без задоволення, а постанову Любешівського районного суду Волинської області від 12 січня 2015 року у справі № 162/1661/14-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В. Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк