Справа № 2а-3829/10/0970
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2011-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" лютого 2011 р. Справа № 2a-3829/10/0970
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
Судді Главача І.А.
за участю секретаря судового засідання Дущак С.М.
за участю представників сторін:
від позивача: Щербяк С.М.,
від відповідача: Пендель О.Я.,
третя особа: не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1
до відповідача: управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: комісія Івано-Франківського обласного військового комісаріату з питань встановлення статусу учасника бойових дій
про визнання протиправним рішення від 27.10.2010р. та зобов`язання вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:

01.11.2011 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (надалі - УМВС України в Івано-Франківській області) про визнання протиправним рішення від 27.10.2010р. та зобов`язання вчинення дій.
В обґрунтування заявленого адміністративного позову, позивач посилається на те, що під час навчання в Івано-Франківській спеціальній середній школі міліції МВС СРСР, в період з 02.12.1988 року по 07.03.1989 року перебував на службі в складі окремого батальйону по охороні громадського порядку на території республіки Вірменії, що стверджується випискою з наказу Івано-Франківської спеціальної середньої школи міліції МВС СРСР №157 від 26.11.1988 року відповідно до наказу МВС СРСР №0143 від 19.06.1988 року. Також, позивач посилається на копії заяв, нотаріально засвідчених, від ОСОБА_2 від 25.11.2010 року, ОСОБА_3 від 23.11.2010 року, ОСОБА_4 від 26.11.2010 року, ОСОБА_5 від 25.11.2010 року про те, що він дійсно знаходився в період з 02.12.1988 року по 07.03.1989 року на території Вірменської РСР, під час виконання завдання в складі спеціального батальйону, відповідно до наказу Івано-Франківської середньої спеціальної школи міліції МВС СРСР №157 від 26.11.1988 року відповідно до наказу МВС СРСР №0143 від 19.06.1988 року, розпорядження УНЗ МВС СРСР №8977 від 26.11.1988 року.
У письмовому запереченні проти позову відповідач вимоги не визнав та вказав, що відповідно до чинного законодавства учасниками бойових дій визнаються особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці МВС України, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії; працівники, які за рішенням Уряду колишнього СРСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту). Переліки таких держав та періодів бойових дій на їх території затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 (далі - Постанова № 63). Участь громадян в бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) визначається комісіями, створеними у міністерствах, відомствах, у віданні яких перебувають установи, організації, з яких відряджалися працівники. Як було встановлено комісією УМВС України у Івано-Франківській області, ОСОБА_1 брав участь в охороні громадського порядку протягом періоду з 02.12.1988 року по 07.03.1989 року в Вірменської РСР. В поданих позивачем на розгляд комісією документів відсутні відмітки про його участь у бойових діях. Оскільки статус позивача як учасника бойових дій не підтверджений, то відмова у видачі йому відповідного посвідчення була правомірна. Враховуючи наведене, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.
Позивач у судовому засіданні уточнив, що суть позовних вимог зводиться до вимоги зобов`язати відповідача видати посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 . Просили цю вимогу задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
17.11.2010 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалою було залучено, за клопотанням ОСОБА_1 , комісію Івано-Франківського обласного військового комісаріату з питань встановлення статусу учасника бойових дій по даній справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.
У судовому засіданні представник відповідача та представник третьої особи проти позову заперечили, пояснили, що заява позивача про надання йому статусу учасника бойових дій була розглянута комісією з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, створеною при УМВС України у Івано-Франківській області. Як вбачається із протоколу №1 засідання комісії УМВС України в Івано-Франківській області з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій від 27.10.2010 року, що розглядалася заява ОСОБА_1 про встановлення йому статусу учасника бойових дій, де було встановлено, що оскільки УМВС України в Івано-Франківській області не направляло гр.. ОСОБА_1 на виконання завдань по охороні громадського порядку в м. Кіровокан, Вірменської РСР, а Івано-Франківська середня спеціальна школа міліції МВС СРСР не перебувала і не перебуває у віданні УМВС України в Івано-Франківській області то і повноваженнями УМВС України в області для визнання його учасником бойових дій не наділене. Також, представники відповідача посилалися на те, що позивача повідомлено про порядок та умови встановлення статусу учасника бойових дій та видачі посвідчення. У документах, які пред`явив позивач, відсутні дані про його участь власне у бойових діях на території держав, визначених Постановою №63 (Вірменська РСР не входить до цього переліку); посилання на «інші країни», бойові дії яких велися після грудня 1979 року, підставне лише у разі, коли «Генеральним штабом Збройних Сил колишнього СРСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях».
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 20 жовтня 2010 року звернувся до УМВС України у Івано-Франківській області із заявою видати посвідчення учасника бойових дій. Для підтвердження своїх вимог надав довідку про проходження служби у період з 02 грудня1988 року по 07 березня 1989 року по охороні громадського порядку у м. Кіровокан Вірменської РСР (а.с.6).
Заява була розглянута комісією з питань розгляду матеріалів по визначення учасників бойових дій УМВС України у Івано-Франківської області, що підтверджується протоколом засідання № 1 від 27.10.2010 року та рішенням комісії (а.с.63). Під час розгляду комісією матеріалів за заявою ОСОБА_1 було встановлено, що останній під час навчання в Івано-Франківській Вищій школі МВС СРСР приймав участь в охороні громадського порядку в Вірменській РСР, про що свідчить довідка комендатури, пред`явлена позивачем у справі. Інших дркументів ОСОБА_1 не подав. В матеріалах особової справи ОСОБА_1 будь-які відомості про його участь у бойових діях також відсутні. Заявника 27.10.2010 року листом № 4/Щ-1 проінформовано про результати розгляду його заяви та роз`яснено порядок та умови встановлення статусу учасника бойових дій (а.с.8).
Перелік категорій осіб, які визначаються учасниками бойових дій, порядок видачі посвідчення та нагрудного знака учасника бойових дій регулюються Законом України від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту`зі змінами і доповненнями (далі - Закон N 3551-XII). Так відповідно п. 2 ч. 1 ст. 6 даного Закону. учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Постановою Кабінету Міністрів України 13.01.1995 №16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»», роз`яснено, що учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту). Безпосередня участь громадян у бойових діях або забезпечені бойових дій військ визначається комісіями, що створюються у міністерствах і відомствах, які направляли свої працівників у держави, де в цей період велися бойові дії.
Перелік держав і періоди бойових дій на їх території визначено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 №63 Про організаційні заходи щодо застосування Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. У період служби з 06 лютого по 06 квітня 1990 позивач брав участь у забезпеченні громадського порядку і безпеки громадян у Вірменській РСР, яка відсутня у вищевказаному переліку. Посилання на інші країни, бойові дії на яких велися після грудня 1979 року, цієї ж постанови КМУ не стосуються Вірменської РСР, оскільки в ній є примітка про те, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії. У таких випадках пільги військовим фахівцям надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Отже, вищезгаданий пункт поширюється лише на військових фахівців, які направлялися Генеральним штабом Збройних Сил СРСР, а не на осіб рядового і начальницького складу, військовослужбовців МВС СРСР, які направлялися у відрядження наказами органів і підрозділів МВС СРСР для виконання завдань з охорони громадського порядку на території республік СРСР, де був введений надзвичайний стан.
Порядок видачі посвідчень та нагрудних знаків визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302, відповідно до п.7 якої посвідчення учасника бойових дій і нагрудний знак видаються органами МВС за місцем проживання ветерана. Посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Тобто, підставою для його видачі є наявність встановленого відповідного статусу особи. Позивач, будучи не визнаним учасником бойових дій, звернувся із заявою до УМВС України у Івано-Франківській області про оформлення та видачу посвідчення учасника бойових дій.
Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
На основі вищевикладеного суд вважає, що за результатами розгляду заяви позивача відповідачем прийнято рішення відповідно до діючого законодавства. Вимога позивача зобов`язати видати посвідчення учасника бойових дій передчасна та безпідставна, оскільки статус учасника бойових дій йому не встановлено у зв`язку із відсутністю документів, на наявність яких для визначення такого статусу прямо вказує як Закон № 3551-XII, так і постанови № 63 та № 302.
За таких обставин суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 . А тому з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів та на підставі аналізу чинного законодавства суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: /підпис/ Главач І.А.

Постанова складена в повному обсязі 25.02.2011 року.