Справа № 804/8062/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2015 р. Справа № 804/8062/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засіданняПанченко Я.І.
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_3, Куценко Ю.М. Чохелі Т.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №1123 від 06.11.2014р., визнання протиправними дій щодо проведення перевірки, визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2015р., -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2015р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася з позовом до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене наказом від 06.11.2014р. №1123 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП «ОСОБА_3» на підставі якого проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт №4475/17-03/НОМЕР_1 від 25.11.2014р.;

- визнати протиправними дії відповідача по проведенню документальної позапланової виїзної перевірки позивача, проведеної на підставі рішення відповідача, оформленого наказом від 06.11.2014р. №1123 за результатами якої складено акт №4475/17-03/НОМЕР_1 від 25.11.2014р.;

- визнати недійсним (нечинним) повністю з моменту його прийняття та скасувати податкове повідомлення-рішення з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) від 16.01.2015р. № винесене відповідачем, яким позивачеві нарахована сума грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 185000,00 грн., з яких - 148000,00 грн. - основний платіж, 37000,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказ №1123 від 06.11.2014р. про проведення виїзної позапланової документальної перевірки позивача був отриманий позивачем 07.11.2014р., проте позивач вважає його протиправним, а, відповідно, протиправними і дії відповідача по проведенню такої перевірки, висновки акту перевірки від 25.11.2014р. безпідставними та необґрунтованими виходячи з того, що зміст вказаного наказу не містить жодної конкретної обставини, що давало б право на проведення перевірки на підставі п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України, які зазначені у оспорюваному наказі. Також оспорюваний наказ не містить інформації про те, що саме за наслідками перевірок п'яти контрагентів позивача - ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реал торг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан» призначено перевірку позивача, не містить інформації які ж саме факти виявлені податковою інспекцією, які свідчать про можливі порушення саме позивачем податкового законодавства з урахуванням того, що позивачем не були надані документи на запити відповідача від 13.06.2014р., від 29.07.2014р., від 15.09.2014р. через те, що запити не містили інформації, які саме виявлені порушення з боку позивача податкового законодавства, тобто запити були оформлені з порушенням п.73.3 ст.73 ПК України та зазначене звільняє позивача від обов'язку надавати відповіді на такі запити про що було повідомлено відповідача. В той же час, позивач вказує на те, що був змушений допустити посадових осіб відповідача до проведення виїзної перевірки через те, що у разі не допуску вказаних осіб до проведення перевірки податкова інспекція мала б законні підстави для застосування адміністративного арешту згідно до ст.94 ПК України про що було попереджено позивача та зазначене завдало б збитків позивачу та негативно вплинуло б на її ділову репутацію. З огляду на викладене, позивач вважає, що законні підстави для прийняття відповідачем наказу №1123 від 06.11.2014р. про проведення виїзної перевірки позивача та для проведення такої перевірки були відсутні, а отже, на думку позивача, приймаючи оспорюваний наказ, відповідач діяв поза межами наданих йому повноважень. Позивач також вказує і на те, що оскільки є протиправним наказ про призначення виїзної перевірки позивача, дії по проведенню такої перевірки, дії по складанню акту за результатами такої перевірки, то, відповідно, є безпідставним і податкове повідомлення-рішення від 16.01.2015р. прийняте на підставі цього акту перевірки з огляду на те, що воно винесене на підставі протиправних дій відповідача по складанню акту перевірки у зв'язку з тим, що у порушення вимог п.5.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА від 22.12.2010р. №984 письмових пояснень від позивача не вимагалось, що позбавило його позивача права надати пояснення та додаткові документи для спростування висновків відповідача, викладених в акті перевірки. Позивач вважає, що висновки акту перевірки про те, що надані позивачем документи не підтверджують реальність здійснення господарських відносин позивача з його контрагентами - постачальниками: ТОВ «Рамбутан», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Реалторг-плюс» та по ланцюгу постачання з контрагентами-покупцями: ТОВ «АТБ-маркет», ТОВ»Днєпрогазресурс», ТОВ «МД Груп Дніпропетровськ», ТОВ «м'ясокомбінат Ювілейний», ТОВ «Транс Логістік» є безпідставними та необгрунтованими, оскільки позивачем були надані всі первинні бухгалтерські документи, що підтверджують реальність господарських операцій позивача з вказаними підприємствами, докази оплати за вказаними господарськими операціями та вважає, що відсутність товарно-транспортних накладних не є спростуванням реальності спірних господарських операцій з урахуванням того, що вказані ТТН відповідачем під час перевірки не вимагались, що позбавило позивача права надати ці ТТН до перевірки. Окрім того, позивач вказала на те, що вона має у власності мікроавтобус марки «Ford Tranzit» державний номер НОМЕР_2, який використовує у своїй господарській діяльності для перевезення товару, сировини, готової продукції та від своїх постачальників та/або своїм покупцям та законодавство не вимагає у такому випадку оформлення ТТН. До того ж, позивач посилається і на те, що 30.01.2014р. разом із запереченнями на акт були надані всі додаткові документи, які були визначені в акті як відсутні, проте вони не були враховані контролюючим органом в порушення вимог п.44.6 ст.44 ПК України. Також позивач вважає безпідставними і посилання у акті перевірки на акти перевірок його контрагентів з огляду на те, що згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а тому вважає, що позивач не може нести відповідальності за дії ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал» та ТОВ «Рамбутан», з урахуванням того, що наявність актів про неможливість проведення звірок вищевказаних контрагентів не є беззаперечним свідченням безтоварності усіх операцій, здійснених позивачем. З огляду на викладене позивач вважає, що висновки контролюючого органу про відсутність об'єктів оподаткування ПДВ по операціях з вищенаведеними контрагентами, висновки про заниження ПДВ не ґрунтуються на чинних нормативних актах, не відповідають змісту здійснених позивачем певних господарських операцій, так як позивач не наділений повноваженнями контролювати додержання вимог податкового законодавства його контрагентами. Отже, вважає, що позивачем правомірно було включено до податкового кредиту ПДВ, який сплачений у зв'язку з придбанням товарів (послуг) у вищевказаних контрагентів, які було використано в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі посилаючись на те, що у ході проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача було встановлено, що позивач мала взаємовідносини з ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан», які, згідно отриманої відповідачем інформації, викладеної у актах неможливості проведення звірок вказаних контрагентів від інших податкових інспекцій, відсутні за місцезнаходженням, мають стан -9, не мають управлінського та технічного персоналу, основних засобів, складських приміщень та транспортних засобів для здійснення господарської діяльності, що свідчить про відсутність у контрагентів позивача адміністративно-господарських можливостей для виконання господарських зобов'язань. Згідно інформації від ДПІ у Красногвардійському районі м.Дніпропетровська було встановлено, що у ТОВ «Гєніус» працювала лише одна особа, основні фонди відсутні. Надані позивачем ТТН по операціях з ТОВ «Реалторг-плюс» оформлені з порушенням норм чинного законодавства, а саме: в ТТН у гр. «пункт навантаження» не зазначено чіткої адреси навантаження, лише вказано м. Київ, гр. «пункт розвантаження» вказано лише м.Дніпропетровськ у зв'язку з чим неможливо визначити фактичне місце навантаження та розвантаження товару; у графі «автомобільний перевізник» зазначено ТОВ «Готика ЛТД», тоді як у договорі передбачено, що перевезення товару здійснюється покупцем за власний рахунок мікроавтобусом -D FORD TRANZIT АЕ2908 ЕЕ, також перевізниками Делівері та Нова пошта. Встановлено, що фактичні умови перевезення товару суперечать умовам перевезення, які зазначені у договорі. Згідно інформації отриманої від ДПІ у Печерському районі у м. Києві встановлено, що у ТОВ «Дівілон» відсутні трудові ресурси, виробниче, транспортне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності. По взаємовідносинах позивача з ТОВ «Шератон Капітал», то позивачем до перевірки не надані ТТН у зв'язку з чим неможливо визначити формування податкового кредиту по вказаних взаємовідносинах. По взаємовідносинах позивача з ТОВ «Рамбутан», то відповідач посилається на отримання інформації від ДПІ у Деснянському районі у м. Києві згідно якого неможливо провести звірку у зв'язку з не знаходженням вказаного підприємства за податковою адресою - АДРЕСА_1, позивачем укладено договір поставки №37 від 05.05.2014р. з ТОВ «Рамбутан», проте номер договору відображено лише у податкових накладних, договір не було надано до перевірки, фактичне транспортування товару на момент проведення перевірки відображено не було, оприбуткування товару на складі не відображено, картки складського обліку до перевірки надані не були, договори на реалізацію товару та документація, котра б підтверджувала дану реалізацію до перевірки не надана, а тому відповідачем зроблені висновки про те, що у зв'язку з відсутністю укладеного договору взагалі неможливо встановити умови постачання та місце фактичної адреси, куди здійснювалось постачання товару. З огляду на те, що ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан» не підтверджено податковий кредит з ПДВ, а проведені заходи щодо наявності здійснення фінансово-господарської діяльності вказаних підприємств не підтверджують фактичного постачання товарів та послуг на адресу позивача, не встановлено фактів передачі товару від контрагентів-покупців, що свідчить про те, що правочини укладені без мети настання реальних наслідків.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_3 31.08.2005р. зареєстроване як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради за адресою: АДРЕСА_2, перебуває на обліку в Лівобережній ОДПІ м. Дніпропетровська з 01.09.2005р., є платником податку на додану вартість, платником єдиного податку, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію, копією свідоцтва платника ПДВ від 22.09.2005р., копією свідоцтва платника єдиного податку, а також даними, наведеними в акті від 25.11.2014р. (а.с.28-29, 46 том 1, а.с.10-12 том 2).

13.06.2014р., 29.07.2014р., 15.09.2014р. податковою інспекцією на адресу позивача були надіслані запити про надання документального підтвердження та пояснень по взаємовідносинах позивача з ТОВ «Гєніус» за грудень 2013р., ТОВ «Реалплюс-торг», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал» та ТОВ «Рамбутан», які були отримані позивачем, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні та підтверджується копіями поштових конвертів (а.с.181-183, 187-189,195-197 том 1).

На вищевказані запити позивачем були надані відповіді від 28.07.2014р., від 22.08.2014р., від 27.10.2014р. зі змісту яких видно, що позивачем було відмовлено у наданні документального підтвердження та пояснень по взаємовідносинах з вказаними контрагентами з посиланнями на безпідставність та незаконність вимог податкової інспекції (а.с.184-186,190-194,198-199 том 1).

06.11.2014р. податковою інспекцією на підставі п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України було прийнято наказ №1123 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_3» тривалістю не більше 5 робочих днів, перевірку розпочати 12.11.2014р. (а.с.38-39 том 1).

Вказаний вище наказ, направлення на перевірку було вручено позивачеві під підпис особисто 07.11.2014р. та 12.11.2014р. відповідно, посадову особу відповідача було допущено до проведення виїзної перевірки, що підтверджено матеріалами справи та позивачем і його представником у судовому засіданні (а.с.7,46 том 1).

У період з 12.11.2014р. по 18.11.2014р. на підставі ст.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, відповідно до наказу податкової інспекції №1123 від 06.11.2014р була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питання дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з підприємствами: ТОВ «Гєніус» за період: червень-грудень 2013р., ТОВ «Реалторг-плюс» за період: червень-грудень 2013р., ТОВ «Дівілон» за січень-лютий 2014р., ТОВ «Шератон Капітал» за лютий 2014р., ТОВ «Рамбутан» за травень 2014р., за результатами якої складено акт №4475/17-03/НОМЕР_1 від 25.11.2014р. за висновками якого встановлені наступні порушення:

- порушення вимог ст.185, п.п.187.1 ст.187, п.п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України в частині відсутності об'єкту оподаткування податком на додану вартість по ланцюгу постачання з контрагентами - постачальниками та контрагентами - покупцями за період червень-грудень 2013р., січень-лютий 2014р., травень 2014р. по ланцюгу придбання на загальну суму 59081,00 грн., по ланцюгу постачання на загальну суму 60105,13 грн.;

- порушення п.198.1, п.198.3, п.198.6 Податкового кодексу України позивачем завищено склад податкового кредиту на суму 148000,00 грн., що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 148000,00 грн. з червня по грудень 2013р., січень-лютий 2014р. (а.с.45-97 том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, податковою інспекцією 16.01.2015р. було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, за яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 185000,00 грн., у тому числі за основним платежем - 148000,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 37000,00 грн. ( а.с.35 том 1).

В подальшому позивач оскаржив вищевказане податкове повідомлення-рішення до контролюючих органів вищого рівня шляхом подання відповідних заперечень на акт перевірки, скарг на податкове повідомлення-рішення за результатами розгляду яких за рішеннями Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, ДФС України скарги позивача були залишені без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 16.01.2015р. - без змін (а.с.99-180 том 1).

Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ №1123 від 06.11.2014р. про проведення виїзної перевірки позивача, визнати протиправними дії відповідача щодо проведення такої перевірки, визнати недійсним (нечинним) та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 16.01.2015р. посилаючись на те, що у відповідача були відсутні законні підстави для прийняття наказу та проведення перевірки, оскільки надіслані позивачеві запити не містили підстав, які б свідчили про порушення позивачем вимог податкового законодавства, що не давало відповідачеві права на проведення перевірки, а тому наказ на проведення перевірки та дії по проведенню перевірки вважає вчиненими поза межами повноважень відповідача, при цьому, вказує, що позивачем було допущено посадових осіб до проведення перевірки та до перевірки були надані всі первинні бухгалтерські документи, які підтверджують здійснення господарських взаємовідносин позивача з його контрагентами, проте, висновки про нереальність здійснення господарських операцій посадовими особами відповідача були зроблені лише на підставі висновків актів перевірок та актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача по ланцюгу постачання, що є порушенням вимог Порядку №984 та ст.61 Конституції України, так як юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а тому вважає, що позивач не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.

Заслухавши позивача, представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення даного позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2015р., а в іншій частині позову - про визнання протиправним і скасування наказу №1123 від 06.11.2014р. про проведення документальної позапланової виїзної перевірки та визнання протиправними дій відповідача по проведенню такої перевірки слід відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2015р., суд виходить з наступного.

Зі змісту акту перевірки від 25.11.2014р. вбачається, що підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення були ті обставини, що позивачем були надані до перевірки документи по проведенню господарських операцій з придбання товару у контрагентів-постачальників ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан», проте податковою інспекцією зроблені висновки про те, що надані позивачем документи не підтверджують реальність здійснення господарських відносин із вказаними контрагентами, їх вид, обсяг, якість та розрахунки у зв'язку з тим, що податковою інспекцією було отримано інформацію (акти перевірок та акти звірок контрагентів позивача) від ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська, ДПІ у Деснянському районі м. Києва, ДПІ у Печерському районі м. Києва, ДПІ у Шевченківському районі м. Києва, за якими не підтверджено фінансово-господарські відносини з ФОП ОСОБА_3 з вищевказаними контрагентами - постачальниками, а, відповідно, посадовою особою відповідача зроблені і висновки про нереальність господарських операцій позивача по ланцюгу постачання і з контрагентами-покупцями: ТОВ «АТБ-маркет», ТОВ «Днєпрогазресурс», ТОВ «МД Груп Дніпропетровськ», ТОВ м'ясокомбінат Ювілейний», ПП «Транс Логістік». Окрім того, зроблені і висновки про те, що позивачем надані до перевірки ТТН, які містять недоліки у оформленні та фактичні умови перевезення товару суперечать умовам перевезення, які зазначені у договорі, укладеному між позивачем та ТОВ «Реалторг-плюс», актами перевірок та актами звірок було встановлено відсутність у контрагентів-постачальників позивача трудових ресурсів, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, які необхідні для здійснення господарської та економічної діяльності підприємства, також актом перевірки встановлено, що позивачем до перевірки не надані ТТН по взаємовідносинах з ТОВ «Шератон Катіпал», по ТОВ «Рамбутан» не надано договір, що унеможливило встановити умови постачання та місце фактичної адреси, куди здійснювалось постачання товару. Щодо взаємовідносин позивача з покупцями товару, то позивачем не надані до перевірки ТТН через що неможливо визначити фактичне транспортування товару, не надано документів, які підтверджують якість товару, який поставлявся позивачем ТОВ «Днєпрогазресурс». З огляду на наведене податковим інспектором зроблено висновки про дефектність первинних документів між позивачем та контрагентами-постачальниками, відсутність факту реального проведення фінансово-господарських операцій, оскільки , на думку посадової особи відповідача, позивач не могла здійснювати господарську діяльність за період червень-грудень 2013р., січень-лютий 2014р., травень 2014р., а могла здійснювати лише операції, пов'язані з наданням податкової вигоди для третіх осіб з метою прикриття власної незаконної діяльності шляхом складання нереальних первинних документів без реальності здійснення господарських операцій (а.с.65,72,78,91-93 том 1).

Однак, такі висновки податкового інспектора не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства України.

Так, нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ передбачено, що постачання товарів - це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПКУ об'єктом оподаткування є операції платника податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правовий аналіз вище зазначених норм свідчить, що приписи Податкового кодексу України не ставлять право платника податку на формування податкового кредиту в залежність від наявності чи відсутності ТТН за договорами поставки та виконаних робіт, недоліків в оформленні ТТН, встановлення фактів неможливості здійснення контрагентами позивача господарських операцій, а також наявності чи відсутності ділової мети та відсутності доходу по окремих господарських операціях.

Отже, право позивача на віднесення сум податку до податкового кредиту позивача виникає за двох умов, а саме: з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; з дати отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

При цьому, фактичне здійснення господарських операцій повинно підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами, оформленими у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Так, із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є, зокрема, у перевіряємому періоді оптова торгівля одягом і взуттям (а.с.46-47 том 1).

У своїй діяльності позивач використовує складське та офісне приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 29,0 кв.м., яке орендується позивачем згідно договору суборенди №022 від 03.12.2009р., окрім того, позивачем використовується у господарській діяльності власний автотранспорт - Мікроавтобус-D FORD TRANZIT державний номер НОМЕР_2, що підтверджується копією відповідного договору суборенди, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також відомостями, наведеними в акті перевірки від 25.11.2014р.(а.с.30-34, 45-48 том 1).

Згідно даних акту перевірки позивач у перевіряємому періоді не використовувала у своїй господарській діяльності працю найманих працівників про що свідчить зміст акту перевірки від 25.11.2014р.та підтверджено позивачем та представником позивача в судовому засіданні (а.с.48 том 1).

У перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з придбання товару, послуг, робіт (пошив одягу для виробничих потреб) з контрагентами позивача: ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон-Капітал», ТОВ «Рамбутан» та з приводу продажу товару позивачем контрагентам-покупцям: ТОВ «АТБ-маркет», ТОВ «Днєпрогазресурс», ТОВ «МД Груп Дніпропетровськ», ТОВ м'ясокомбінат Ювілейний», ПП «Транс Логістік».

Так, між позивачем (Замовником) та ТОВ «Гєніус» (Виконавцем) було укладено договір №13.1 виконання робіт від 01.06.2013р. за умовами якого Виконвець зобов'язувався виконати послуги з пошиву замовлених виробів із сировини Замовника, а Замовник зобов'язувався сплатити надані послуги, відвантаження сировини, додаткових матеріалів та доставка готової продукції здійснюється Замовником за власний рахунок мікроавтобусом НОМЕР_2 - п.1.1 - п.1-2 договору, при цьому, за додатковою угодою №1 до вказаного договору від 02.06.2013р. було доповнено договір п.1.7 та п.1.8 за умовами яких було передбачено, що сировина відвантажується з АДРЕСА_4 та транспортується до м. Дніпропетровськ, вул. Богданова, б.39 (місцезнаходження ТОВ «Гєніус»), готові вироби відвантажуються з м. Дніпропетровськ вул. Богданова, б.39 та транспортуються до АДРЕСА_4 (а.с.32-33 том 2).

Факт реального здійснення господарської операції за вказаним договором підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією договору, копією додаткової угоди № 1 до цього договору, копіями актів про витрати сировини, копіями актів списання матеріалів, копіями актів виконаних робіт по пошиву одягу (куртки адміністратора, сорочок продавця, жилетів продавця, костюмів прибиральниці (куртка+брюки та інші спец.одяг), копіями видаткових накладних, копіями специфікацій, копіями податкових накладних, копіями ТТН про транспортування товару самовивозом позивачем власним транспортом - мікроавтобусом НОМЕР_2, а також копіями платіжних доручень про оплату позивачем за виконані роботи (надані послуги), де у складі вартості придбаних робіт (послуг) позивачем було сплачено і суму ПДВ (а.с. 32-158 том 2).

01.06.2013р. між ТОВ «Реалторг-плюс» м. Київ (Продавцем) та позивачем (Покупцем) був укладений договір №13.13 поставки, за умовами якого Продавець зобов'язувався систематично постачати і передавати у власність, а Покупець приймати та оплачувати товар у порядку та на умовах цього договору, при цьому, за умовами передачі товару згідно з додатковою угодою № 1 до цього договору від 02.06.2013р. було визначено, що товар підлягає передачі Продавцем Покупцю на базисній умові DDP - склад Покупця: АДРЕСА_4, згідно Інкотермс 2010, перевезення товару здійснюється автомобільним транспортом за рахунок Продавця, транспортування товару відбувається з м. Київ вул. Ярославів Вал, б.13/2, літера Б та до АДРЕСА_4 (а.с.159-161 том 2).

Факт реального здійснення господарської операції за вказаним договором поставки підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією договору, копією додаткової угоди № 1 до цього договору, копіями видаткових накладних, копіями податкових накладних, копіями ТТН про транспортування товару з м. Київ, вул. Ярославів Вал, б.13/2, літера Б та до АДРЕСА_4, яке здійснено автоперевізником - ТОВ «Готика ЛТД», а також копіями платіжних доручень про оплату позивачем за придбаний товар ( спец.одяг), де у складі вартості товару позивачем було сплачено і суму ПДВ (а.с. 159-202 том 2).

01.01.2014р. між позивачем (Замовником) та ТОВ «Дівілон» м. Київ (Виконавцем) укладено договір №28.14 виконання робіт за умовами якого Виконавець зобов'язувався виконати послуги з пошиву замовлених виробів із сировини Замовника, а Замовник зобов'язувався сплатити за надані послуги, , при цьому, за умовами додаткової угоди № 1 до вказаного договору від 15.01.2014р. було передбачено, що поставка сировини, допоміжних матеріалів та вивезення готової продукції здійснюється Замовником за власний рахунок мікроавтобусом НОМЕР_2 або із залученням замовником інших перевізників, сировина, допоміжні матеріали та готова продукція підлягають передачі на базисній умові EXW: м.Київ, вул. Івана Кудрі, буд.39 (місцезнаходження ТОВ «Дівілон»), адреса відвантаження сировини, допоміжних матеріалів та адреса вивантаження готової продукції: склад Замовника: АДРЕСА_4 (а.с.203-204 том 2).

Факт реального здійснення господарської операції по наданню послуг по пошиву спец.одягу та доставка готової продукції на адресу позивача за вказаним договором підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією договору, копією додаткової угоди № 1 до цього договору, копіями актів про витрати сировини, копіями актів списання матеріалів, копіями актів виконаних робіт по пошиву одягу (куртки адміністратора, сорочок продавця, халатів жіночих, костюмів прибиральниці, костюмів вантажника, жилетів утеплених та іншого спецодягу), копіями видаткових накладних, копіями специфікацій, копіями податкових накладних, копіями ТТН про транспортування товару само вивозом позивачем власним транспортом - мікроавтобусом НОМЕР_2, а також копіями платіжних доручень про оплату позивачем за виконані роботи (надані послуги), де у складі вартості придбаних робіт (послуг) позивачем було сплачено і суму ПДВ (а.с. 203-229 том 2).

05.05.2014р. між ТОВ «Рамбутан» м. Київ (Продавцем) та позивачем (Покупцем) був укладений договір №37 поставки за умовами якого Продавець зобов'язувався систематично поставляти і передавати у власність, а Покупець приймати та оплачувати товар у порядку і на умовах цього договору, за умовами поставки поставка товару здійснюється на умовах: EXW склад Продавця ( згідно Інкотермс 2000), вивезення товару здійснюється Покупцем своїм транспортом, при цьому, листом за №48 від 05.05.2014р. було уточнено адресу відвантаження: м. Київ, вул. Красноармійська, 20 ( місцезнаходження ТОВ «Рамбутан») та адресу доставки: АДРЕСА_4 (а.с.230-231 том 2).

Факт реального здійснення господарської операції за вказаним договором поставки підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією договору, копією листа №48 від 05.05.2014р., копією видаткової накладної, копією податкової накладної, копією ТТН про транспортування товару з м. Київ, вул. Красноармійська, б.20 та до АДРЕСА_4, яке здійснено автотранспортом позивача - мікроавтобусом НОМЕР_2, а також копією платіжного доручення про оплату позивачем за придбаний товар ( спец.одяг), де у складі вартості товару позивачем було сплачено і суму ПДВ (а.с. 230-235 том 2).

Також, судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Шератон Капітал» м. Київ було укладений договір на придбання жилету утепленого у кількості 29 шт. на загальну суму 6960,00 грн. у спосіб,визначений ст. 181 ГК України шляхом видачі продавцем товару - ТОВ «Шератон капітал» рахунку-фактури №250402 від 04.02.2014р. та оплати цього рахунку-фактури позивачем, що підтверджується копією відповідного рахунку-фактури, копією видаткової накладної, копією податкової накладної, копією ТТН про транспортування вказаного товару позивачем самовивозом мікроавтобусом НОМЕР_2 з м.Києва, вул. Академіка Філатова, б.10-А до АДРЕСА_4, а також повідомленням про відступлення права вимоги за яким ТОВ «Шератон Капітал» було відступлено право вимоги за вказаною поставкою ТОВ «Торг-Ленд» про що повідомлено позивача, у зв'язку з чим позивачем вартість товару за вказаною поставкою було сплачено у розмірі 6960,00 грн. на користь ТОВ «Торг-Ленд», де у складі вартості придбаного товару, позивачем сплачено і суму ПДВ (а.с.236-241 том 2).

Як свідчать надані позивачем первинні бухгалтерські документи, придбаний позивачем товар ( спецодяг) у ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан» були використані позивачем у господарській діяльності позивача шляхом продажу вищевказаного одягу своїм контрагентам - покупцям: ТОВ «АТБ-маркет», ТОВ «Днєпрогазресурс», ТОВ «МД Груп Дніпропетровськ», ТОВ м'ясокомбінат Ювілейний, ПП «Транс-Логістік», що підтверджується відповідними первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями договорів, довіреностей на отримання товару, копіями специфікацій, копіями видаткових накладних, копіями податкових накладних, копіями ТТН про транспортування товару позивачем особистим автотранспортом - Мікроавтобусом НОМЕР_2, а також копіями платіжних доручень про сплату покупцями послуг за придбаний товар на користь позивача як продавця товару коштів, де у складі вартості товару були сплачені і відповідні суми ПДВ. (а.с.242-263 том 2, а.с.1-251 том 3, а.с.1-158 том 4).

Зазначені вище первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкові накладні оформлені у відповідності до норм ст. 201 Податкового кодексу України, фактично підтверджують реальність здійснення господарських операцій здійснених позивачем по взаємовідносинах позивача з ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан» , а також подальшого продажу придбаного позивачем товару контрагентам-покупцям: ТОВ «АТБ-маркет», ТОВ «Днєпрогазресурс», ТОВ «МД Груп Дніпропетровськ», ТОВ м'ясокомбінат Ювілейний, ПП «Транс-Логістік», досліджені судом документи спростовують висновки, викладені податковим інспектором у акті перевірки від 25.11.2014р. і викладені всупереч повноваженням податкового інспектора, виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України контролюючим органам надано право, зокрема, для здійснення функцій, визначених податковим законодавством, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, у порядку, визначеному цим Кодексом, інформацію, довідки, копії документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності) про фінансово-господарську діяльність, отримувані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов'язану з обчисленням та сплатою податків, дотриманням вимог іншого законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову та статистичну звітність, в порядку та на підставах, визначених цим Кодексом; під час проведення перевірок вимагати виготовлення і надання копій первинних документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою), які свідчать про порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та отримувати їх у платників податків у порядку, встановленому цим Кодексом; під час проведення перевірок вивчати та перевіряти первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, інші регістри, фінансову, статистичну звітність, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 (далі - Порядок № 984) визначено, що акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі із посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, вбачається, що відповідачу та його посадовим особам відповідно до покладених на нього функцій та повноважень не надано повноваження щодо встановлення у висновках в акті перевірки фактів реальності чи нереальність правочинів, нікчемності (фіктивності) укладених правочинів суб'єктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності.

Як свідчать зміст та висновки акту перевірки від 25.11.2014р., він не містить жодних будь-яких посилань на порушення норм чинного податкового законодавства, які вчинені саме позивачем і у чому вони полягають.

В той же час, податковим органом в основу встановленого порушення позивачем норм податкового законодавства України було покладено висновки актів перевірок, актів про неможливість проведення зустрічних звірок ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська, ДПІ у Деснянському районі м. Києва, ДПІ у Печерському районі м. Києва, ДПІ у Шевченківському районі м. Києва про не підтвердження контрагентами позивача - ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан» реальності здійснення фінансово-господарської діяльності та господарських операцій з позивачем по ланцюгу постачання товарів, робіт і послуг (а.с. 91 том 1).

Проте, норми ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України не ставлять в залежність право платника податків - покупця товару (робіт, послуг) на формування податкового кредиту від встановлення фактів відсутності реальності здійснення господарської діяльності контрагентами позивача - ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан», а тому суд приходить до висновку, що покладення в основу акту перевірки позивача висновків актів перевірок, актів про неможливість проведення звірок або актів про проведення звірок контрагентів позивача є безпідставними та суперечить вищенаведеним нормам податкового законодавства з огляду на те, що у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер та позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. № К/9991/54239/12, а також в постанові від 14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення податкового законодавства контрагентами позивача - ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан», які викладені в акті перевірки від 25.11.2014р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

Є неспроможними і доводи податкового інспектора у акті перевірки про те, що позивач здійснював господарські операції лише пов'язані з наданням податкової вигоди для третіх осіб з метою прикриття власної незаконної діяльності шляхом складання нереальних первинних документів без реальності здійснення господарських операцій з огляду на те, що наведені вище доводи відповідача спростовуються дослідженими судом первинними бухгалтерськими документами, які направлені на реальність здійснення господарських операцій, руху активів, отримання прибутку.

Так, отримання позивачем прибутку у вказаному перевіряємому періоді підтверджується даними, відображеними у копіях податкових декларацій про майновий стан і доходи позивача та у копії податкової декларації платника єдиного податку, які наявні в матеріалах справи (а.с.26-27, 30-31 том 2).

Окрім того, є безпідставними також і посилання у акті перевірки від 25.11.2014р. про наявність недоліків у оформленні товарно-транспортних накладних щодо транспортування товару з огляду на те, що ТТН не є первинними бухгалтерськими документами, які позбавляють платника податку права на формування податкового кредиту з урахуванням вимог ст.ст.198, 201 ПК України.

Товарно-транспортна накладна є лише документом, що підтверджує фізичне переміщення товарно-матеріальних цінностей у просторі під час його транспортування згідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363.

Отже, товарно-транспортна накладна не є обов'язковим та єдиним документом, який може підтверджувати реальність господарської операції за договорами поставки, купівлі-продажу, виконання робіт по доставці товару з урахуванням того, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено обов'язковість складання товарно-транспортної накладної саме за договором поставки.

При цьому, і норми ст.ст. 198,201 ПК України не ставлять в залежність право платника податків на формування податкового кредиту від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної на поставлений товар чи наявності у вказаних ТТН певних недоліків у її оформленні за наявності інших первинних документів, що свідчать про рух активів підприємства, отримання прибутку, сплату суми ПДВ у складі придбаного товару та інше, а тому відсутність документів, що підтверджують транспортування товару або недоліки у оформленні ТТН не можуть бути безумовною підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту та податкових зобов'язань з ПДВ у відповідному періоді за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої продавцем товару покупцю та зареєстрованої в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Ні в судовому засіданні, ні у акті перевірки жодних доводів щодо відсутності податкових накладних чи оформлення їх з порушенням ст.201 ПК України представником відповідача не наведено та таких доказів суду не надано, акт перевірки від 25.11.2014р. також не містить жодних посилань на порушення, вчиненні саме позивачем при формуванні податкового кредиту за вищевказаними господарськими операціями.

Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не підтверджено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення з підстав не надання позивачем до перевірки ТТН та виявлених недоліків у наданих до перевірки ТТН, з урахуванням того, що вказані ТТН не є тими документами, відсутність яких позбавляє позивача права на формування податкового кредиту з ПДВ виходячи з вимог ст.ст.198,201 ПК України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 25.11.2014р. обставини, що слугували підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення є протиправними, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв'язку з чим позовні вимоги позивача про визнання недійсним (нечинним) та скасування податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2015р. прийнятого на підставі вищевказаних висновків, підлягають задоволенню.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд виходить із того, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, а тому належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення у зв'язку з чим вказане рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню виходячи з вимог ст.ст.11,162 Кодексу адміністративного судочинства України та роз'яснення, викладеного в інформаційному листі Вищого адміністративного Суду України №1145/11/13-10 від 27.07.2010р.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу №1123 від 06.11.2014р. про проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача та позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача по проведенню такої перевірки, виходячи з наступного.

Згідно ст. 73 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації, необхідної для використання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником ( заступником керівника) контролюючого органу і повинен містити перелік інформації, яка запитується, та документів, що її підтверджують, а також підстави для надіслання запиту.

Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб'єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Платник податків зобов'язаний подавати інформацію, визначену у запиті контролюючого органу та її документальне підтвердження протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження запиту.

Також, за приписами п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Правовий аналіз зазначених норм свідчить про те, що контролюючий орган наділений повноваженнями щодо надіслання платникам податків письмових запитів платникам податків про надання пояснень та документального підтвердження, які є обов'язковими до виконання платниками податків за умови дотримання порядку оформлення таких запитів, визначеного ст. 73 ПК України, а також контролюючі органи мають право проводити позапланові виїзні перевірки платників податків за умови отримання інформації, виявлення фактів, що свідчать про можливі порушення податкового законодавства, якщо позивач не надасть пояснень та їх документального підтвердження за обов'язків письмовий запит відповідача.

Так, у ході судового розгляду справи судом встановлено, а також підтверджено наданими сторонами документами, що контролюючим органом були надіслані на адресу позивача обов'язкові письмові запити про надання пояснення та їх документального підтвердження від 13.06.2014р., від 29.07.2014р., від 15.09.2014р. щодо взаємовідносин позивача з його контрагентами - ТОВ «Гєніус», ТОВ «Реалторг-плюс», ТОВ «Дівілон», ТОВ «Шератон Капітал», ТОВ «Рамбутан», які були отримані позивачем, що не заперечувалося в судовому засіданні.

При цьому, зі змісту вказаних запитів видно, що вони містять підстави для направлення цих запитів, а саме: отримання інформації щодо нереальності правочинів укладених вказаними підприємствами та позивачем, вказано перелік документів, які слід надати та вказані запити були підписані заступником начальника ОСОБА_6 (а.с.181-182,187-188,195-196 том 1).

З аналізу вищевказаних письмових запитів контролюючого органу вбачається, що вони були складені з дотриманням вимог ст.ст.73,78 ПК України, а отже, підлягали обов'язковому виконання позивачем як платником податків у відповідності до вимог ст. 73 ПК України.

Проте, у відповідь на вказані запити контролюючого органу позивачем було відмовлено у наданні пояснень та їх документального підтвердження з посиланнями на безпідставність та незаконність вимог контролюючого органу, що підтверджується змістом копій відповідей позивача на вказані запити (а.с.184-185,190-194, 198-199 том 1).

За таких обставин та враховуючи, що позивачем було відмовлено у наданні пояснень та їх документального підтвердження на обов'язкові письмові запити контролюючого органу, податковою інспекцією правомірно було прийнято оспорюваний наказ №1123 від 06.11.2014р. про проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача з дотриманням вимог ст.73, 78 ПК України.

Отже, дії відповідача щодо прийняття наказу №1123 від 06.11.2014р. про проведення виїзної позапланової перевірки позивача вчинені у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України, обґрунтовано з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчиненні дії).

При цьому, є правомірними та законними і дії податкової інспекції щодо проведення перевірки з урахуванням того, що позивач отримав оспорюваний наказ 07.11.2014р., направлення на перевірку 12.11.2014р., перевірка розпочата 12.11.2014р. про що свідчать відомості, наведені у акті перевірки від 25.11.2014р., а також і підтверджено позивачем та представником позивача в судовому засіданні (а.с. 46 том 1).

Окрім того, у судовому засіданні встановлені факти допуску позивачем посадової особи контролюючого органу до проведення виїзної позапланової документальної перевірки після вручення оспорюваного наказу та направлення на перевірку, що підтверджено у позові, а також позивачем та його представником у ході судового розгляду справи.

Отже, за умови отриманого оскаржуваного наказу про проведення перевірки та не оскарження його у встановленому законодавством порядку до початку проведення такої перевірки, за умови допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до перевірки за оспорюваним наказом, оскарження наказу та дій з проведення перевірки після проведення такої перевірки є необґрунтованими, оскільки позивач у такий спосіб, допустивши до перевірки відповідача, фактично погодився з оспорюваним наказом та діями відповідача з проведення перевірки як законними.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та/або проведенні виїзної податкової перевірки та на які позивач посилається у позові, а отже, позов платника податків про оскарження дій контролюючого органу щодо призначення та проведення перевірки за оспорюваним наказом та дії з проведення перевірки можуть бути задоволені лише у тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. У протилежному випадку (тобто, якщо на час вирішення даного спору виїзну перевірку вже проведено), правові наслідки наказу про призначення цієї перевірки є вичерпаними, а тому оскарження такого наказу та дії з проведення такої перевірки не сприяє відновленню порушених прав позивача.

Відповідна правова позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного Суду України, викладеній в ухвалі цього суду від 15.10.2014р. у справі №К/800/41100/14.

Окрім того, слід зазначити, що статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було виявлено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати наявним обставинам.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту права, оскільки правові наслідки оспорюваних дій по проведенню перевірки позивача та оспорюваний наказ про призначення цієї перевірки є вичерпаними, а тому оскарження такий дій та наказу не сприятиме відновленню прав платника податків.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу №1123 від 06.11.2014р. та дій відповідача по проведенню такої перевірки, позивачеві слід відмовити.

У даному випадку належним та ефективним захистом права позивача є визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2015р., яке прийнято за наслідками проведеної перевірки, при розгляді яких судом надається оцінка і діям посадових осіб відповідача згідно до вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

З урахуванням норм ч.3 ст.94 наведеного вище Кодексу, наявність підстав для часткового задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення (за майновими вимогами), ставку судового збору, встановлену ч. 3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позову -03.07.2015р.), сплату позивачем судового збору до Державного бюджету, суд вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору (10 відсотків розміру ставки судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру), що становить 370 грн.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №1123 від 06.11.2014р., визнання протиправними дій щодо проведення перевірки, визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № від 16.01.2015р. - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 16.01.2015р.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 370 грн. 00 коп. (триста сімдесят грн. 00 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 07.10.2015р.

Суддя С.О. Конєва