Справа № 2а-7119/11/1370
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2011-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2011 р. № 2а-7119/11/1370

09 год. 29 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Качур Р.П.,

за участю секретаря судового засідання - Подібки М. З.

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львові до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Ново-Строй» про стягнення коштів за нікчемними правочинами,-

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2011 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львові до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Ново-Строй»про стягнення в дохід держави все одержане за нікчемними правочинами.

З урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 21.09.2011 року позивач просить стягнути з Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж»в дохід держави все одержане за нікчемними правочинами в сумі 3256243,20 грн. та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Ново-Строй» в дохід держави все одержане за нікчемними правочинами в сумі 3256243,20 грн.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.12.2011 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова до товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Ново-Строй»про стягнення коштів за нікчемними правочинами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проведення податкової перевірки відповідачем не доведена реальність операцій з контрагентом ТзОВ «СК «Ново-Строй», правочини із вказаним контрагентом укладались без мети настання правових наслідків. Позивач вважає правочини, укладені між КВП «Енергомонтаж»та ТзОВ «СК «Ново-Строй», відповідно до ст. 203 та ст. 215 ЦК України нікчемними та такими, що не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю, та просить стягнути з Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж»в дохід держави все одержане за нікчемними правочинами в сумі 3256243,20 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена в запереченні проти позову № 2/09 від 02.09.2011 року та б/н від 30.11.2011 року, де вказано, що реальність господарських операцій з ТзОВ «СК «Ново-Строй»підтверджується первинними документами договорами, накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями; відсутні факти, які б свідчили про те, що господарські операції не відповідають дійсним намірам сторін і спрямовані на ухилення від сплати податків; правочини не порушують публічний порядок; відповідач не повинен нести відповідальність за господарську діяльність контрагента; «фіктивність»діяльності постачальників, яка не доведена податковим органом, не може бути підставою для висновку про нікчемність правочинів.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченні на позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши надані суду докази в межах заявлених вимог, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Колективне виробниче підприємство «Енергомонтаж»зареєстровано 26.06.1996 року, що підтверджено копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців № 11212142 від 23.09.2011 року. відповідача взято на облік органах ДПС 12.07.1996 року за № 3577, що підтверджено довідкою № 794/23-0 від 21.06.2011 року.

26.06.2010 року ТзОВ «СК «Ново-Строй»(постачальник) та КВП «Енергомонтаж»(покупець) уклали договір поставки № 26-06/10, згідно якого постачальник зобовязується передати у власність покупця продукцію акумуляторні батареї згідно специфікації, а покупець зобовязується прийняти та оплатити зазначену продукцію.

14.07.2010 року ТзОВ «СК «Ново-Строй»(постачальник) та КВП «Енергомонтаж»(покупець) уклали договір поставки № 14-07/10, згідно якого постачальник зобовязується передати у власність покупця продукцію обладнання згідно специфікації, а покупець зобовязується прийняти та оплатити зазначену продукцію.

В період з 25.02.2011 року по 10.03.2011 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова проведено позапланову виїзну перевірку Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж», про що складено Акт № 161/23-2/01018671 від 15.03.2011 року про результати позапланової виїзної перевірки з питань правильності формування податкового кредиту та податкових зобовязань в розрізі контрагентів за періоди: грудень 2010 року (уточнюючий розрахунок), червень-липень 2010 року, листопад-грудень 2010 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено податковий кредит на суму 1079519 грн., у тому числі за червень 2010 року на суму 554861 грн., за липень 2010 року на суму 314033 грн., за грудень 2010 року на суму 210625 грн.

У вказаному Акті позивачем зроблено висновок про те, що правочини ТзОВ «СК «Ново-Строй»були вчинені без мети настання реальних наслідків, а отже є нікчемними. Також зроблено висновок, що правочини не спричинили реального настання юридичних наслідків. За наслідками перевірки зроблено висновки про завищення податкового кредиту на суму 1079519 грн.

Податкові повідомлення-рішення за наслідками порушень, виявлених під час перевірки, не виносились.

Приймаючи рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно п. 1.7. ст. 1 цього ж Закону податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно п. 1.8. ст. 1 цього ж Закону бюджетне відшкодування сума, що підлягає поверненню платнику податків з бюджету у звязку із надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Згідно п. п. 7.2.1. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача;

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Згідно п. п. 7.2.3. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Згідно п. п. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 цього ж Закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно п. п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Згідно п. п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 цього ж Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

На підтвердження своєї правової позиції сторонами по справі надано копії:

- договору поставки № 26-06/10 від 26.06.2010 року, згідно якого ТзОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) зобовязується передати у власність покупця продукцію акумуляторні батареї згідно специфікації, а КВП «Енергомонтаж»(покупець) зобовязується прийняти та оплатити зазначену продукцію, та специфікації до нього;

- додаткового договору від 20.07.2010 року до договору поставки № 26-06/10 від 26.06.2010 року, згідно якого ТзОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) та КВП «Енергомонтаж»(покупець) вирішили замінити частково грошові зобовязання покупця на суму 2768669,69 грн. щодо оплати першої поставленої партії товару на зобовязання щодо оплати простими векселями;

- простих векселів на загальну суму 2768669,69 грн.;

- актів предявлення векселя до платежу, розписок в отриманні платежу за векселем;

- податкової накладної № 297150 від 30.06.2010 року на суму 2813719,20 грн.;

- видаткової накладної № 297150 від 30.06.2010 року на суму 2813719,20 грн.;

- виписки по банківському рахунку відповідача за липень 2010 року;

- посвідчення про відрядження керівника відповідача та звіту про використання коштів, наданих на відрядження;

- договору поставки № 14-07/10 від 14.07.2010 року, згідно якого ТзОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) зобовязується передати у власність покупця продукцію обладнання згідно специфікації, а КВП «Енергомонтаж»(покупець) зобовязується прийняти та оплатити зазначену продукцію, та специфікації до нього;

- додаткового договору від 08.12.2010 року до договору поставки № 14-07/10 від 14.07.2010 року, згідно якого ТзОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) та КВП «Енергомонтаж»(покупець) вирішили замінити частково грошові зобовязання покупця на суму 432674 грн. щодо оплати першої поставленої партії товару на зобовязання щодо оплати простими векселями;

- податкових накладних № 313002 від 16.07.2010 року на суму 442524 грн., № 312008 від 15.07.2010 року на суму 900218,60 грн.;

- накладної № 313002 від 16.07.2010 року на суму 1342742,60 грн.;

- виписки по банківському рахунку відповідача за серпень 2010 року;

- акта приймання-передачі векселів від 10.12.2010 року, складеного ТзОВ «СК «Ново-Строй» та КВП «Енергомонтаж».

Вказані вище докази підтверджують відсутність порушень позивачем п. п. 7.4.1., п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», встановлених у Акті податкової перевірки № 161/23-2/01018671 від 15.03.2011 року. Відповідачем представлено Суду всі відповідні первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які вказують на товарність господарських операцій, їх відповідність основній меті господарської діяльності контрагентів.

Щодо обґрунтованості висновків позивача про нікчемність правочинів, викладених у Акті податкової перевірки № 161/23-2/01018671 від 15.03.2011 року, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У цій же статті розмежовується два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом.

У Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»Верховний Суд України розтлумачив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (п. 4 Постанови). Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ) (п. 7 Постанови).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9).

Висновки податкового органу про нікчемність правочинів між КВП «Енергомонтаж»і ТзОВ «СК «Ново-Строй»ґрунтуються на тому, що під час їх вчинення не було дотримано ч. 5 ст. 203 ЦК України і ці правочини не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними.

Такий висновок є помилковим. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Саме таку кваліфікацію правочинів було надано податковим органом в акті перевірки від 15.03.2011р.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 Верховний Суд України відзначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел КВП «Енергомонтаж»на укладення договорів із ТзОВ «СК «Ново-Строй»без наміру створити наслідки, які передбачені цими договорами. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Навпаки, документально доведено виконання зобовязань щодо поставки товарів. Це підтверджується не лише документами, але й реальними діями КВП «Енергомонтаж»щодо оплати отриманого товару, його подальшого використання у власній господарській діяльності. Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими. Відтак, протиправного умислу сторін, зокрема КВП «Енергомонтаж», на укладення фіктивного правочину не встановлено, що виключає його кваліфікацію як недійсного. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгадані правочини не можуть вважатися нікчемними як такі, що порушують публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Суд звертає увагу також і на те, що відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, цей вид недійсних правочинів належить до оспорюваних правочинів. З огляду на цю норму, жоден інший орган, окрім суду, не може робити висновок про недійсність фіктивного правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окремо Суд бере до уваги, що викладені в акті перевірки судження субєкта владних повноважень про порушення позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України зроблені з перевищенням компетенції органів державної податкової служби України та не підтверджуються дослідженими судом доказами.

Проаналізувавши положення Податкового кодексу України та Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.1990 р. (з наступними змінами і доповненнями), Суд доходить висновку, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону.

Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані спеціалізовані державні податкові інспекції виконують, зокрема, такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; звертаються до суду в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, встановивши правочин, який має ознаки фіктивного, податковий орган, діючи в межах своїх повноважень, повинен звернутися до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним. До набрання рішенням суду законної сили правочин вважається дійсним, оскільки саме це є змістом презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК України. До цього часу податковий орган не може застосовувати наслідки недійсності правочину, зокрема й корегувати податкові зобовязання, навіть якщо б у нього і були відповідні переконання. Здійснення таких дій не відповідає повноваженням податкового органу та способу їх реалізації, свідчить про перевищення компетенції та безпідставне втручання в приватні правовідносини, порушує принцип офіційності.

У п. 6 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 р. № 984 передбачено, що у висновку акта документальної перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень. Всупереч наведеній нормі, відповідач досліджував дійсність правочинів, тобто фактично контролював дотримання платником податків цивільного законодавства, на що податковий орган не уповноважений.

Відповідно до п. 6 розділу ІІ цього Порядку факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Суд відзначає, що в силу п.83.1 ст.83 Податкового кодексу України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.5. виключено; 83.1.6. інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

З огляду на приписи наведених вище норм права, Суд доходить висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано податковий кредит та податкове зобовязання з податку на додану вартість, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином.

Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а не актами податкових перевірок. Вказані в актах перевірки недоліки, допущені субєктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину. Аналогічне тлумачення повноважень органів державної податкової служби наведене в листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 16.09.2011р.

Під час складення акту перевірки від 15.03.2011р. ці вимоги податковим органом не виконані. Фактично, в основу перевірки покладено дані ЦБД ДПА України стосовно невідображення ТзОВ «СК «Ново-Строй»у своїй податковій звітності господарських відносин із КВП «Енергомонтаж», без урахуванням обставин фактичного виконання правочинів та здійснення господарських операцій. Первинні документи, надані платником податків, невмотивовано не взяті до уваги і не вплинули на висновки податкового органу. Зазначене свідчить про необґрунтованість дій позивача та їх упередженість.

Суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки визнання фіктивного правочину недійсним відбувається за рішенням суду, єдиним допустимим засобом доказування факту фіктивності правочину є рішення суду. Інші докази, зокрема й акти перевірки податкового органу, цю обставини підтвердити не можуть в силу прямого припису закону, а отже й не можуть братися до уваги судом під час вирішення справи.

Крім того, відповідачем додано до матеріалів справи первинні документи (т. 1, а. с. 128-138, 236-241, 244) як доказ використання у своїй господарській діяльності товарів, придбаних у контрагента ТзОВ «СК «Ново-Строй». Вказане додатково підтверджує товарність господарських операцій та дійсність правочинів, укладених між відповідачем та ТзОВ «СК «Ново-Строй».

Згідно ч. 3 ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, Суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем норм ст. 203 Цивільного кодексу України, не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи правочини сторони діяли без мети реального настання правових наслідків.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львові до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж»про стягнення в дохід держави всього одержаного за нікчемними правочинами в сумі 3256243,20 грн. слід відмовити повністю.

Правила ст. 94 КАС України про розподіл судових витрат не застосовуються.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 6 грудня 2011 року.

Суддя Качур Р.П.