Справа № 2а-3642/10/0970
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2010-10-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2010 р. Справа № 2a-3642/10/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Матуляка Я.П.

при секретарі Андрейчук Л.М.

за участю:

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: Комунального підприємства "Водотеплосервіс" Калуської міської ради, вул. Окружна, 8,м. Калуш, Калуський район, Івано-Франківська область, 77300

до відповідача: Калуської об'єднананої державної податкової інспекції, вул. В.Стуса, 2, м. Калуш, Івано-Франківська область, 77300

про визнання нечинним і скасування податкового повідомлення - рішення №/0 від 08.10.2010 року,-

ВСТАНОВИВ:

18.10.2010 року, комунальне підприємство «Водотеплосервіс», звернулось до суду з адміністративним позовом до Калуської оДПІ про визнання нечинними податкового - повідомлення рішення №/0 від 08.10.2010 року. Позовні вимоги мотивовані безпідставним нарахуванням податковим органом сум податку на додану вартість та штрафних (фінансових) санкцій комунальному підприємству «Водотеплосервіс» у звязку із заниженням останнім суми податку на додану вартість. При цьому, позивач вказує на відсутність в акті перевірки фактичних даних, які б свідчили про порушення комунальним підприємством «Водотеплосервіс» п. 1.11 ст.1, пп.3.2.7 п.3.2 ст.3, пп.7.4.1, пп.7.4.2, пп.7.4.3 п.7.4 ст.7, п. 11.11 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість».

В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлений позов, з мотивів, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з мотивів викладених у письмовому запереченні на позов, яке міститься в матеріалах справи. Просили в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, оцінивши зібрані в справі докази та надавши їм належної правової оцінки, судом встановлено наступне.

З 11.08.2010 року по 23.09.2010 року Калуською оДПі проведено планову виїзну перевірку Комунального підприємства «Водотеплосервіс» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 31.03.2010 року, за результатами якої складено акт за №3464/2301/32364207. Зокрема, в ході проведення перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем п. 1.11 ст.1, пп.3.2.7 п.3.2 ст.3, пп.7.4.1, пп.7.4.2, пп.7.4.3 п.7.4 ст.7, п. 11.11 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого ним занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 1 805 226 грн. Так, в акті перевірки зазначено, що позивачем не проведено розподіл сум податкового кредиту, в тому числі і при отриманні субвенцій з державного бюджету для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення, в результаті чого позивачем завищено суми податкового кредиту.

У звязку із встановленням податковим органом вищенаведених порушень, які викладені в акті перевірки, Калуською оДПІ винесено податкове повідомлення-рішення від 08.10.2010 року за №/0, яким позивачу визначено суму податкових зобовязань по податку на додану вартість на загальну суму 2 707 839 грн., з яких 1 805 226 грн. за основним платежем та 902 613 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись із винесеним податковим повідомленням-рішенням, позивачем його оскаржено в порядку адміністративного судочинства.

Суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Закон України «Про податок на додану вартість» визначає платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій та ін.

Статтею 3 названого Закону визначено обєкт оподаткування.

За змістом п. 4.1 ст. 4 Закону «Про податок на додану вартість» база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

Згідно з приписами пп. 7.4.1 - 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку, який здійснює операції з продажу товарів (робіт, послуг), що звільнені від оподаткування або не є об'єктом оподаткування, згідно зі ст. ст. 3 та 5 цього Закону, повинен відносити до складу валових витрат виробництва (обігу) та на збільшення вартості основних фондів і нематеріальних активів (на підставі пп. 5.3.3 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств») суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

У разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та(або) придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Разом з тим, чинним законодавством передбачено перерахування субвенцій з держбюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання та водовідведення, що постачалися населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості вищевказаних товарів (робіт, послуг) тарифам, що затверджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування.

Порядок перерахування у 2007-2008 рр. та І кварталі 2009 року субвенцій з держбюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення для населення встановлено постановами Кабінету Міністрів України №705 від 22.05.2006 року, №440 від 25.04.2008 року та №193 від 05.03.2009 року.

Підпунктом 3.2.7 п.3.2 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що не є об'єктом оподаткування операції з виплат у грошовій формі заробітної плати (іншим прирівняним до неї виплатам), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи фондів загальнообов'язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі).

Наведене дає підстави для висновку суду про те, що зазначені виплати у вигляді дотацій підпадають під дію норми пп. 3.2.7 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість» і не є об'єктом оподаткування податку на додану вартість. При застосуванні вказаної норми Закону, джерелом відшкодування сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) та не віднесених до податкового кредиту, з урахуванням пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону, будуть валові витрати платника податку відповідно до пп. 5.3.3 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

У такому випадку, згідно з приписами пп. 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», платник податку має право на податковий кредит у частині, яка сплачена (нарахована) платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. За придбаними товарами (роботами, послугами), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв'язку з придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел фінансування і до складу податкового кредиту не включаються.

Таким чином, суд констатує, що комунальні підприємства мають право на податковий кредит у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) в частині, яка відповідає частці використання таких придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях, тобто у частині, пропорційній затвердженому тарифу.

Аналогічну правову позицію з цього приводу займає і відповідач. Крім того, відповідачем не заперечується факт отримання позивачем з місцевого бюджету дотацій на покриття від'ємної різниці, яка утворилася між витратами підприємства на виготовлення теплової енергії та доходами від її продажу населенню зі встановленими тарифами.

За змістом пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у разі коли товари (роботи, послуги) виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподаткованих операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподаткованих операціях звітного періоду. Тобто, часткове включення до податкового кредиту сум податку, сплаченого (нарахованого) платником податку, зокрема, за придбані товари (роботи, послуги) обумовлюється саме частковим використанням цих товарів (робіт, послуг) в оподаткованих операціях того ж звітного періоду, а не часткового встановленого тарифу, що підлягає оплаті населенням, у складі витрат платника податку на придбання товарів (робіт, послуг).

З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги той факт, що бюджетні кошти - дотації компенсують частину вартості наданих послуг та при цьому, відповідно до пп. 3.2.7 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість», не включається до об'єкту оподаткування, право податкового кредиту, відповідно до пп. 7.4.3 ст. 7 вказаного Закону, комунальне підприємство «Водотеплосервіс» по придбаних товарах і роботах має в частині, яка відповідає частці використання.

Разом з тим, суд не може погодитися із правомірністю винесених податкових повідомлень-рішень з огляду на наступне.

Момент виникнення податкового зобов'язання з ПДВ встановлений пп.7.3.1 ст.7 Закону «Про податок на додану вартість», а момент виникнення права на податковий кредит - пп.7.5.1 ст.7 вказаного Закону. Вказані норми є загальними і характеризуються як такі, що встановлюють певні правові наслідки для платників податків залежно від відповідної події, що сталася раніше («за першою подією»).

Одночасно п. 11.11 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість» визначені спеціальні норми для платників, які продають теплову енергію, газ природний (крім скрапленого), включаючи вартість його транспортування, надають послуги водопостачання, водовідведення, чи надають послуги, вартість яких включається до складу квартирної плати чи плати за утримання житла, фізичним особам, бюджетним установам, не зареєстрованим платниками цього податку, а також житлово-експлуатаційним конторам, квартирно-експлуатаційним частинам, товариствам співвласників житла, іншим подібним платникам податку, які здійснюють збір коштів від зазначених покупців з метою подальшого їх перерахування продавцям таких товарів (послуг) у компенсацію їх вартості (далі - ЖЕКи), визначають базу оподаткування операцій з поставки таких товарів (послуг) за касовим способом. За касовим способом визначається також база оподаткування операцій з поставки зазначених товарів (послуг) для ЖЕКів та бюджетних установ, що отримують ці товари (послуги), у разі якщо вони зареєстровані як платники податку.

Таким чином, викладений вище «касовий метод» визначення податкового зобов'язання та права на податковий кредит є обов'язковим для виконання платниками податків лише за господарськими операціями за відповідним переліком товарів та послуг. При цьому Закон не встановлює спеціальних правил щодо дати виникнення права на податковий кредит за придбаними товарами і отриманими послугами, які не входять у визначений перелік, тому у цій частині податкові відносини регулюються загальними нормами, які визначені ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», тобто «за першою подією».

Разом з тим, з огляду в судовому засіданні акту перевірки №3464/2301/32364207 вбачається, що відповідачем не зроблено аналізу витрат позивача на сплату ПДВ у розрізі товарів (робіт, послуг) та не встановлено фактів невикористання повністю або частково саме придбаних товарів або послуг в оподатковуваних операціях звітного періоду. Крім того, позивачем взагалі не здійснюються операції, які звільнені від оподаткування, що підтверджується поясненнями представника позивача в судовому засіданні та відсутністю вказівки на це в акті перевірки. З огляду на це є безпідставним і недоведеним висновок відповідача за актом перевірки про заниження комунальним підприємством «Водотеплосервіс» суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 1 805 226 грн.

Суд погоджується із твердження позивача про те, що комунальне підприємство «Водотеплосервіс» не відноситься до кола субєктів-покупців, зазначених у п.11.11ст.11 Закону, таким чином зазначена норма з врахуванням пп.7.5.1ст.7 Закону не може бути застосована до операцій, в яких позивач є покупцем, враховуючи наступне.

Слід зазначити, що норми п.11.11 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» не є бланкетними або відсилочними, тобто не містять будь-яких відсилань на інші норми права, в тому числі і на норму п.1.11 ст.1 цього ж Закону.

Крім того, пункт 11.11 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» регулює порядок визначення бази оподаткування з перелічених в них операцій. В контексті викладеного, з урахуванням положення п.4.1 ст.4 цього ж Закону, суд приходить до висновку про те, що положення пункту 11.11 ст.11 Закону спрямована на врегулювання правил розрахунку суми. Разом з тим зміст поняття касовий метод спрямований на визначення дати виникнення податкових зобовязань, що не є тотожним.

Суд вважає, що позивач не повинен розподіляти податковий кредит у звязку з одночасним застосуванням касового і некасового способу нарахування податкових зобовязань. Цей висновок ґрунтується на сукупному тлумаченні норм п.п. 7.5.1 ст.7 та п.11.11 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, положенням п.11.11 ст.11 вказаного Закону встановлені правила визначення бази оподаткування, але не всіх операцій платників податків, а лише тих з них, які відповідають встановленим в цьому підпункті Закону критеріям. В тому числі, предметом цих операцій можуть бути виключно продаж теплової енергії, газу природного (крім скрапленого), включаючи вартість його транспортування, надання послуг водопостачання, водовідведення, надання послуг, вартість яких включається до складу квартирної плати чи плати за утримання житла. Відтак, дана норма підлягає застосуванню позивачем при веденні податкового обліку з операцій продажу позивачем теплової енергії переліченим категоріям покупців, вичерпний перелік яких міститься в даній нормі.

Суд також відзначає, що покупцями у вказаних вище операціях можуть бути тільки: фізичні особи, бюджетні установи, не зареєстровані платниками цього податку, житлово-експлуатаційні контори, квартирно-експлуатаційні частини, товариства співвласників житла, інші подібні платники податку, які здійснюють збір коштів від зазначених покупців з метою подальшого їх перерахування продавцям таких товарів (послуг) у компенсацію їх вартості, ЖЕКи та бюджетні установи, що отримують ці товари (послуги), у разі якщо вони зареєстровані як платники податку. Як вбачається з аналізу цієї норми, позивач не входить в описане коло субєктів покупців і відтак, норми п.11.11 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» не можуть бути застосованими до операцій з перелічених вище предметів, в яких позивач виступає покупцем.

Таким чином, суд вважає, що висновок, викладений в Акті перевірки, про те, що якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари (послуги) та основні фонди, які призначаються для їх використання в операціях, визначених пп.11.11.ст.11 Закону, за якими податкові зобовязання визначаються за касовим методом, то суми податку, сплачені у звязку з таким придбанням (виготовленням), до податкового кредиту включаються теж за касовим методом, невірним.

При цьому суд констатує, що посилання відповідача у спірному випадку на пп.7.2.8п.7.8ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно наведеної правової норми платники податку зобов'язані вести окремий облік операцій з поставки та придбання товарів (послуг), які підлягають оподаткуванню цим податком, а також які не є об'єктами оподаткування згідно із статтею 3 та звільнених від оподаткування згідно із статтею 5 цього Закону, а позивач, як зазначалося вище, неоподатковуваних операцій не проводить .

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що податковим органом не доведено суду достатніх підстав, які б свідчили про порушення комунальним підприємством «Водотеплосервіс» п. 1.11 ст.1, пп.3.2.7 п.3.2 ст.3, пп.7.4.1, пп.7.4.2, пп.7.4.3 п.7.4 ст.7, п. 11.11ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість», тобто не доведено правомірності оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

За змістом ч.1ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» рішення, дії або бездіяльність органів державної податкової служби та їх посадових осіб можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку.

Підпунктом 5.2.5. п.5.2ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» встановлено, що з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити до суду рішення контролюючого органу про нарахування податкового зобов'язання у будь-який момент після отримання відповідного податкового повідомлення.

Крім того , за змістом пп.4.4.1п.4.1ст.4 цього ж Закону у разі, коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

В контексті викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 < Текст > Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Калуської об"єднаної державної податкової інспекції в Івано-Франківській області від 08.10.2010 року за № /0

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: (підпис) ОСОБА_6

Постанова складена в повному обсязі 03.11.2010 року.