Справа № 161/15430/14-а 2-а/161/601/14
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 р. № 876/10776/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Волошин М.М.

позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - Юрченко Н.М.

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради Волинської області, Луцького міського голови Романюка Миколи Ярославовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Волинська обласна спілка споживчих товариств, ОСОБА_6 про визнання протиправними і скасування рішень та розпорядження,-

встановив:

22.09.2014 ОСОБА_2 звернувся в суд із адміністративним позовом до Луцької міської ради Волинської області, Луцького міського голови Романюка М.Я., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Волинська ОССТ, ОСОБА_6, у якому просить визнати протиправними та скасувати рішення Луцької міської ради від 30.04.2014 № 59/1 «Про зупинення дії рішення від 26.02.2014 № 55/25», від 25.06.2014 № 61/1 «Про втрату чинності рішення міської ради від 26.02.2014 № 55/25», а також розпорядження Луцького міського голови від 08.05.2014 № 194 «Про створення тимчасової комісії».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказані рішення та розпорядження прийняті з порушенням закону, так як такі ухвалені з порушенням процедури для ухвалення рішень органами місцевого самоврядування, яке регламентовано п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Фактично рішення не були оприлюднені за 20 робочих днів до дати їх прийняття, чим було порушено основоположні принципи діяльності суб'єктів владних повноважень. Також позивач зазначає, що рішення міської ради ухвалені із порушенням ст.ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки місцева рада не має законних можливостей ухвалювати рішення про зупинення власних рішень та про втрату ними чинності. Також позивач зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада не має повноважень рекомендацій міському голові щодо визначення чисельності (15 осіб), форми колегіального органу (тимчасова комісія), складу колегіального органу та надавати імперативні вказівки такому органу.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.10.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, а тому просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційні обґрунтування апелянт наводить ті ж, що і у адміністративному позові.

Апелянт у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Представники відповідачів і третьої особи - Волинської ОССТ апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Третя особа - ОСОБА_6 у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлений про його дату, час та місце, що підтверджується наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки рішення міської ради та розпорядження міського голови, які є актами індивідуальної дії, прийняті в межах наданих їх повноважень та не стосуються позивача, як депутата місцевої ради чи члена територіальної громади, а отже не порушують його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та це не заперечується сторонами, між Луцькою міською радою та Волинською обласною спілкою споживчих товариств було укладено договір оренди землі (з наступними змінами), який 14.09.2009 зареєстрований у Державному реєстрі земель за № НОМЕР_1.

26.02.2014 Луцькою міською радою прийнято рішення № 55/25 (далі - рішення № 55/25), яким вирішено припинити вказаний вище договір оренди шляхом його розірвання за рішенням суду, у зв'язку із невиконанням орендарем обов'язків передбачених ст.ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі». Пунктом 2 цього ж рішення доручено юридичному відділу міської ради розірвати зазначений договір оренди землі в судовому порядку (а.с. 7).

30.04.2014 Луцькою міською радою розглянуто колективне звернення підприємців Завокзального ринку від 19.03.2014 № КО-626 та прийнято рішення № 59/1 (а.с. 11), яким зупинено дію п. 2 рішення № 55/25, рекомендовано міському голові до 08.05.2014 створити тимчасову комісію чисельністю 15 осіб з обов'язковим залученням депутатів ради, підприємців міста, представників громадських організацій та Волинської ОССТ, а створеній комісії у термін до 10.06.2014 подати на розгляд сесії ради висновки, рекомендації та пропозиції щодо наявності систематичних порушень Волинською ОССТ державних стандартів, норм та правил, умов договору оренди, з урахуванням колективних звернень підприємців Завокзального ринку та трудового колективу Волинської ОССТ.

На виконання цього рішення Луцьким міським головою винесено розпорядження від 08.05.2014 № 194 «Про створення тимчасової комісії» (а.с. 12).

Луцька міська рада розглянувши колективне звернення підприємців Завокзального ринку від 19.03.2014 № КО-626 та врахувавши протокол засідання вказаної вище тимчасової комісії від 12.06.2014, прийняла рішення від 25.06.2014 № 61/1 (а.с. 17), яким рішення № 55/25 визнано таким, що втратило чинність.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009, до нормативних актів належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти (акти індивідуальної дії) передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, враховуючи наведену вище правову позицію Конституційного Суду України, предметом спору у цій справі є акти індивідуальної дії, так як оскаржені позивачем рішення та розпорядження передбачають конкретні приписи, які звернені до конкретного кола суб'єктів, застосовуються одноразово та вичерпують дію після їх виконання.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас суб'єктивна оцінка порушення права чи інтересу не є абсолютною.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Захист прав - це застосування правових засобів з метою забезпечення права у сфері публічно-правових відносин.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам законодавства.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Обов'язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки (права чи обов'язки) для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий (обтяжуючий) характер.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року № 21-34а15 (ЄДРСР № 43075090).

Позивач, звернувшись із розглядуваним адміністративним позовом, зазначає, що він є мешканцем м. Луцька, а відтак має право заперечити у судовому порядку рішення міської ради, які стосуються питань управління та розпорядження майном територіальної громади. Крім цього вказує, що він є громадським діячем, депутатом Луцької міської ради, а тому має інтерес у законності рішень органу місцевого самоврядування. Зазначає, що оскарженні рішення стосується безпосередньо його прав і інтересів.

Однак, такі посилання позивача є необґрунтованими, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, рішення Луцької міської ради від 30.04.2014 № 59/1 та від 25.06.2014 № 61/1, стосуються правовідносин, які виникли між Луцькою міською радою та Волинською обласною спілкою споживчих товариств на підставі Договору оренди землі, зареєстрованого у Державному реєстрі земель 14 вересня 2009 року за № НОМЕР_1, а розпорядження Луцького міського голови від 08.05.2014 № 194 стосується також членів утвореної комісії, яким позивач не являється.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом не обґрунтовано у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, як і доказів того, що між ним та Луцькою міською радою виникли певні публічно-правові відносини. Не обґрунтовано позивачем і наявність у нього, як у депутата місцевої ради, права звернення до суду із вимогою про скасування рішень органів місцевого самоврядування.

Повноваження депутата місцевої ради, форми реалізації депутатом місцевої ради своїх повноважень у виборчому окрузі, сесійні та позасесійні форми роботи депутата місцевої ради у раді та її органах визначено Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», положення якого не наділяють депутата місцевої ради правом звернення до суду в інтересах територіальної громади.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, не вирішуючи питання щодо правомірності оскаржуваних рішень та розпорядження, погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутність у позивача прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваними актами індивідуальної дії не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2014 року у справі № 161/15430/14а (2а/161/601/14) - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 13.11.2015.