Справа № 2а-12743/11/1370
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2011-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2011 р. № 2а-12743/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Макар Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області до Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області звернулося до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, в якому просить скасувати постанову відповідача ВП № 22321549, винесену 12.01.2011 року державним виконавцем державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції про накладення штрафу в розмірі 680,00 грн. за невиконання рішення Сокальського районного суду Львівської області, згідно якого Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області зобовязано провести нарахування та виплату в користь ОСОБА_1 щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за періоди з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.10.2008 року, а також нараховувати та виплачувати таку допомогу з 01.01.2009 року у розмірі, визначеному ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»(в редакції станом на 09.07.2007 року). В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що управлінню не виділялись кошти з Державного бюджету України на виплату підвищення до пенсії, оскільки виплата пенсій, надбавок, підвищень до пенсій, здійснюється за рахунок дотацій з Державного бюджету. Вважає, що за таких обставин постанова про накладення штрафу є безпідставною і підлягає скасуванню

Позивач подав заяву про розгляд справи без участі представника управління та підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до положень статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справа вирішена на підставі наявних у ній доказів.

Суд, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення, мотивуючи це наступним.

На момент виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання в добровільному порядку визначалися Законом України «Про виконавче провадження»в редакції Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі Закон № 606-ХІV) та покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України зобовязано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Судом встановлено, що на виконанні Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції знаходиться виконавчий лист № 2а-81, виданий 07.09.2010 року Сокальським районним судом Львівської області, згідно з яким УПФУ в Сокальському районі Львівської області зобовязано провести нарахування та виплату в користь ОСОБА_1 щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни за періоди з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.10.2008 року, а також нараховувати та виплачувати таку допомогу з 01.01.2009 року у розмірі, визначеному ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»(в редакції станом на 09.07.2007 року).

Виконавче провадження ВП № 22321549 за вищезгаданим виконавчим документом відкрито постановою від 03.11.2010 року і боржнику УПФУ в Сокальському районі Львівської області надано строк для добровільного виконання судового рішення до 10.11.2010 року.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, згідно заяви стягувача ОСОБА_1 від 03.12.2010 року, виконавчий документ не виконаний, що стало підставою для винесення державним виконавцем 30.12.2010 року постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 340 грн.

Судом встановлено, що у вказаний державним виконавцем строк позивач судове рішення не виконав, у звязку з чим відповідачем 12.01.2011 року винесена постанова про накладення на УПФУ в Сокальському районі Львівської області штрафу у розмірі 680 грн.

Згідно статті 124 Конституції України судові рішення є обовязковими для виконання на території України.

Обовязковість судових рішень є одним із принципів адміністративного судочинства, закріпленого в статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 606-ХІV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником, державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника юридичну особу штраф від двадцяти до тридцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян та призначає новий строк для виконання.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає штраф на боржника у подвійному розмірі.

Як вбачається з постанови про накладення штрафу від 12.01.2011 року, така винесена за повторне невиконання Управлінням ПФУ в Сокальському районі Львівської області рішення суду по справі № 2а-81.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами, встановленими ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи позивача про відсутність коштів як на причину невиконання судового рішення не беруться судом до уваги, оскільки суперечать практиці Європейського суду з прав людини (справа «Кечко проти України», рішення від 08.11.2005р.).

Позивач не вказав в чому полягає неправомірність дій відповідача та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до частини третьої 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повно важення надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржувану позивачем постанову про накладення штрафу від 12.01.2011 року з виконання виконавчого листа № 2а-81, виданого 07.09.2010 року Сокальським районним судом Львівської області, суд прийшов до висновку, що така прийнята з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження»та передбачених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та іншими нормативними актами України, штраф на позивача-боржника по виконавчому провадженню накладено в порядку і розмірі, встановленому законом, тому позов є безпідставним.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають стягненню зі сторін.

Керуючись ст.ст.7-14,69-71,86,87,94,159,160-163,167,181 Кодексу адміністративного України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволені позову Управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області до Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції про скасування постанови відмовити.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Хома О.П.