Справа № 826/11213/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

до

третя особа

Державної фінансової інспекції в місті Києві

Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»

про

визнання протиправними дій,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі по тексту - позивач) звернулось з позовом до Державної фінансової інспекції в місті Києві (далі по тексту – відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про:

- визнання протиправними дії відповідача в частині визначення позивача правонаступником майнових прав та обов’язків Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики;

- визнання протиправними дії відповідача при здійсненні обрахунку щодо наявності факту заборгованості Міністерства економічного розвитку і торгівлі України у розмірі 1 042 882,99грн.;

- визнання протиправними дії відповідача в частині складання пункту 9 вимоги від 23.06.2014р. №26-072-14-14/8466 щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно в Акті ревізії визначено позивача правонаступником майнових прав та обов’язків Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики та протиправно складено пункт 9 вимоги від 23.06.2014р. №26-072-14-14/8466.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримані в повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив з тих підстав, що Законом України “Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні” відповідач наділений певними правами та обов’язками під час проведення ревізії фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи.

Представник третьої особи в судове засідання не з’явився, будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України суд дійшов переконання про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Державною фінансовою інспекцією в місті Києві відповідно до п. 1.3.6.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на І квартал 2014 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» за період з 01.04.2010р. по 28.02.2014р., за результатами якої 12.06.2014р. складено Акт ревізії №072-30/2166.

23 червня 2014 року Державною фінансовою інспекцією в місті Києві складено вимогу №26-072-14-14/8466 (далі по тексту – вимога), яку надіслано на адресу третьої особи.

Пунктом 9 вимоги передбачено, що «В порушення вимог п. 1.1, 2.1 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованих нежитлових приміщень та надання комунальних послуг орендарю від 01.03.2011р. №6/11, п. 1.1, 2.1 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованих нежитлових приміщень та надання комунальних послуг орендарю від 01.03.2011р. №7/11, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України, ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» у періоді з 01.12.2011р. по 26.06.2012р. покрито витрати сторонньої юридичної особи, при цьому останньою відшкодування їх вартості не здійснювалось, чим нанесено матеріальної шкоди (збитків) підприємству на суму 1 042 882,99грн., у зв’язку з чим відповідач вимагає: відшкодувати нанесену матеріальну шкоду в сумі 1 042 882,99грн.

Не погоджуючись з діями Державної фінансової інспекції в місті Києві щодо складання відповідних висновків а акті ревізії та п. 9 вимоги, позивач звернувся до суду.

При вирішенні даної справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно вимог позивача щодо оскарження ним дій відповідача щодо формування окремих висновків, викладених в акті ревізії, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 13 Закону № 2939-XII (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку.

Диспозиція цієї статті передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад із порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу, (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо.

Загальне поняття акта ревізії наведено в абз. другому п. 3 Порядку № 550, згідно з яким акт ревізії – це документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

Також, згідно з абз. другим п. 3 Порядку № 984 акт – це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

З аналізу вказаних вище норм слідує, що акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених ревізією порушень законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні ч. 1 ст. 17 КАС України.

Акт ревізії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст. 17 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків ревізії, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.09.2013р. (номер ЄДРСР 33770792), прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що п. 24 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. № 8 “Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів”, яким передбачалося оскарження акту ревізії у порядку адміністративного судочинства, виключено згідно з постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 14.02.2014 р. № 2.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що акт ревізії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, а тому його висновки та дії по їх формуванню не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Стосовно вимоги позивача щодо визнання протиправними дії відповідача в частині складання пункту 9 вимоги від 23.06.2014р. №26-072-14-14/8466 щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з позивача, суд звертає увагу, що вона йому не адресована, а відтак, сама по собі вимога жодних прав та обов'язків для позивача не створює.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939-XII органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Отже, до повноважень органу державного фінансового контролю віднесено складання вимог.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що дії Держфінінспекції під час складання вимоги були вчинені в рамках наданих законом повноважень та з метою забезпечення всіх заходів щодо захисту економічних інтересів держави.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Водночас, в п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України зазначено, що позивач – це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюють перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, задоволеними можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача.

Таким чином, вимога позивача стосовно визнання протиправними дії відповідача в частині складання пункту 9 вимоги від 23.06.2014р. №26-072-14-14/8466 щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з позивача, задоволеною бути не може, оскільки не має своїм наслідком відновлення прав та інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Міністерству економічного розвитку і торгівлі України має бути відмовлено повністю.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб’єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Міністерству економічного розвитку і торгівлі України відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України , шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко