Справа № 2а-11/11, 2а/465/10/13
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року Справа № 876/5564/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Наконечної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, Львівська міська рада про визнання протиправним та часткове скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

14.07.2008 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 43 від 01.02.2008 року у частині оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 та визнати відсутність повноважень виконавчого комітету Львівської міської ради на оформлення права комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради №43 від 01.02.2008р. оформлено право комунальної власності територіальної громади м. Львова на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру, рішення Конституційного Суду України №1-2/2004 від 02.03.04р. він має право спільної часткової власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, загальною площею 26,1 кв.м. Вважає, що вищевказаним рішенням позбавлено його права власності на приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне та інше обладнання за межами квартири, які призначені для забезпечення його потреб як власника квартири. Згоди на оформлення права комунальної власності, його продаж чи оренду він ніколи не давав. Відповідач перевищив надані йому законом повноваження та порушив норми ст.382 ЦК України.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що рішення виконкому Львівської міської ради прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення від 01.02.2008 року, постанова Галицького районного суду від 08.06.2007 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2008 року, «Перелік об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу» є неналежними доказами. Також, судом першої інстанції не надано оцінку доводам про те, що відповідно ч. 4 ст. 70 КАС України та п.6.13 «Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» єдиними належними доказами мають бути рішення про надання дозволу на будівництво або прийняття у державну чи комунальну власність, акт державної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкта і рішення виконавчого комітету Львівської міської ради про затвердження цього акту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 28.04.1998р.(том 1, а.с.4).

З повідомлення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 26.07.07р. слідує, що станом на 20.07.2007р., згідно архівних даних ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», будинок по АДРЕСА_1 не зареєстрований (том 1, а.с.59).

Львівська міська рада ухвалою від 15.11.2007р. встановила Перелік об'єктів комунальної власності м. Львова, які підлягають приватизації способом викупу, під пунктом 15 зазначене приміщення мезоніну, площею 26,1 кв.м. по АДРЕСА_1 (том 1, а.с.31-32).

Рішенням виконкому Львівської міської ради №43 від 01.02.2008р. вирішено оформити право комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення, в тому числі, і на АДРЕСА_1, загальною площею 26,1 кв.м. (том 1, а.с.5).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, однак, на думку колегії суддів, помилково не врахував наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 зазначеного Кодексу справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу зазначених вище норм слідує, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

З матеріалів справи слідує, що Територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради підтвердила наявність у неї Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 26,1 кв.м., які знаходяться в м. Львові на АДРЕСА_1, видане на підставі оскаржуваного рішення(том 1, а.с.229).

Відтак, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення, яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після його реалізації, а саме: після одержання власником нежитлових приміщень документів, що посвідчують право власності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на нежитлові приміщення виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у спосіб, визначений у статті 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13.

Частиною 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно п.4 ч.1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

А згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2013 року у справі № 2а-11/11 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін