Справа № 2а-14516/11/1370
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 р. Справа № 72898/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника відповідча Іванського В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2012 року у справі за позовом Приватного підприємства «Елекс» до Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

23.12.2011 року Приватне підприємство «Елекс» звернулося в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.09.2011 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок з прибутку приватних підприємств на суму 103500,00 грн. та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 91253,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що за результатами проведеної відповідачем позапланової виїзної документальної перевірки позивача з питань дотримання останнім вимог податкового законодавства за період його господарської діяльності з 01 липня 2008 року по 30 червня 2011 року, складено Акт № 2071/23-3/31755120 від 09.09.2011 року, в якому зазначені необґрунтовані висновки про допущені зі сторони позивача порушення вимог п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2., пп.5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп.7.4.1, пп.7.4.4, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість». Позивачем правомірно на підставі первинних документів визначено суму валового доходу, валових витрат та сформовано податковий кредит.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2012 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області від 22.09.2011 року № та № .

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем правомірно за перевірений період сформовано податковий кредит, визначено суми зобов'язання з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Державна податкова інспекція у Стрийському районі Львівської області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням відповідача замінив відповідача Державну податкову інспекцію у Стрийському районі Львівської області на його правонаступника - Стрийську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, в період з 29 серпня 2011 року по 02 вересня 2011 року на підставі направлення №000868/23-3 від 29 серпня 2011 року працівниками Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області проведена позапланова виїзна документальна перевірка Приватного підприємства «Елекс» з питань дотримання останнім вимог податкового законодавства за період його господарської діяльності з 01 липня 2008 року по 30 червня 2011 року, за результатами якої складено Акт №2071/23-3/31755120 від 09 вереси 2011 року(том 1, а.с.15-33).

З висновків вищенаведеного Акту перевірки слідує, що відповідачем встановлено порушення зі сторони позивача вимог: п.5.1. пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого позивачем занижено зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 82088 грн.; пп.7.4.1, пп.7.4.4, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 73003 грн.

На підставі вищенаведеного акту перевірки відповідачем 22 вересня 2011 року винесено податкові повідомлення-рішення №, яким позивачу визначено суму зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 91253 грн., в тому числі 73003 грн. за основним платежем та 18250 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та №. яким позивачу визначено суму зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 103500 грн., в тому числі 82800 грн. за основним платежем та 20700 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями(том 1, а.с.13-14).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, послуг.

В розумінні пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.27 цього пункту витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 138.4 цієї статті витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 цього Кодексу не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (роботи, послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податковий кредит відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Колегія суддів зазначає, що також необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (послуг).

Разом з тим, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та валових витрат.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), де Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

При цьому необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи слідує, що позивач уклав договір за № 10-014 з ДП «Видавничий дім «Укрпол» ТзОВ «Укрпол ЛТД» для проведення електропостачання об'єктів даного підприємства за адресою: м.Стрий, вул.Промислова. На його виконання 09.06.2010 Позивач уклав договір за № 10-001/СД з субпідрядником ПП «Сервіс доріг»(том 1, а.с.87-88). На виконання наказу Мінрегіонбуду України від 04.12.2009 за № 554 було складено довідку про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) на суму 241234,10 грн. та акт № 10-001/СД/1 прийняття виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 241234,10 грн. з розшифровкою виконаних робіт та понесених витрат, податкові накладні та платіжні доручення про перерахування коштів Позивачем ПП «Сервіс доріг» (додаються до позову) та довідку про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) на суму 301051,60 грн. та акт № 10- 014-01 прийняття виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 301051,60 грн. з розшифровкою виконаних робіт та понесених витрат, податкові накладні та платіжні доручення про перерахування коштів Замовником - ДП «Видавничий дім «Укрпол» ТзОВ «Укрпол ЛТД» позивачу (том 1, а.с.89-132).

Також, позивач уклав договір за № 02/06 з ДП «Львівенергорембуд» щодо прокладення кабелю марки КЛ-бкВ від Л-13 до ТП 1202 в м. Львові(том 1, а.с.202-204). На його виконання 11.06.2010 року укладено договір підряду за № 10-002/СД з субпідрядником ПП «Сервіс доріг»(том 1, а.с.163-165). На виконання наказу Мінрегіонбуду України від 04.12.2009 за № 554 було складено довідку про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) на суму 152784,00 грн. та акт № 9 10-002/СД/1 прийняття виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 152784,00 грн. з розшифровкою виконаних робіт та понесених витрат, податкові накладні та платіжні доручення про перерахування коштів позивачем ПП «Сервіс доріг» та довідку про вартість виконаних робіт (форма КБ-3) на суму 152784,00 грн. та акт № б/н про прийняття виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) на суму 152784,00 грн. з розшифровкою виконаних робіт та понесених витрат, податкові накладні та платіжні доручення про перерахування коштів Замовником - ДП «Львівенергорембуд» позивачу(том 1, а.с.166-201,205-218).

Крім цього, з матеріалів справи слідує, що позивач придбав у ПП "Версант" черв'ячну передачу до ямобура на базі а/м ГАЗ-66. Реальність вказаної господарської операції підтверджується актом введення в експлуатацію черв'ячної передачі до ямобура на базі а/м ГАЗ-66 за липень 2010, видатковою накладною ПП «Версант» за № РН-6-17013 від 17.06.2010 на суму 63000,00 грн. в т.ч. ПДВ 10500,00 грн., податковою накладною від 17.06.2010 за № на суму 63000,00 грн., платіжними дорученнями Західного ГРУ КБ Приватбанк» м. Львів за №№ 2354,2376,2379,2386 на суму 63000,00 грн. в т.ч. ПДВ 10500,00грн.(том 1, а.с.219-224,233).

Оплата виконаних робіт здійснювалась між сторонами вищезазначених договорів у безготівковому порядку платіжними дорученням, що підтверджується також бухгалтерськими документами позивача у відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову діяльність в Україні» та банківськими виписками з системи «Клієнт-банк» Приватбанку(том 1, а.с.144-162,225-231).

Наведеними документами, які, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується фактичне отримання позивачем товарів та послуг від контрагентів ПП «Версант» та ПП «Сервіс доріг».

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даними контрагентами.

Також колегія суддів враховує, що на момент здійснення господарських операцій з позивачем ПП «Версант» та ПП «Сервіс доріг» були зареєстровані у встановленому порядку, не виключені з ЄДРПОУ, перебували на обліку в органах державної податкової служби та були зареєстровані платниками податків на додану вартість.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального придбання ПП «Елекс» у ПП «Версант» та ПП «Сервіс доріг» зазначених вище товарів і послуг, які використовувались позивачем в господарській діяльності, підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість, визначення суми зобов'язання з податку на прибуток підприємств по взаєморозрахунках з цими контрагентами за період, що перевірявся.

Щодо тверджень податкового органу про нікчемність договорів, укладених між ПП «Елекс» та ПП «Версант», ПП «Сервіс доріг», колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Загальні вимоги чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, у разі порушення яких настають правові наслідки, передбачені параграфом 2 глави 16 Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення угод між позивачем та ПП «Версант», ПП «Сервіс доріг», з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження "безтоварності" здійснених позивачем господарських операцій. Висновок відповідача про "безтоварність" господарських операцій носить характер припущення, яке не підтверджено належними доказами.

Доводи відповідача про відсутність у спірних постачальників необхідних умов для досягнення результатів господарської, економічної діяльності, технічного, робітничого персоналу, власних складських приміщень, виробничих активів або інших основних засобів, транспортних засобів самі по собі не є доказом безтоварності господарських операцій за участю цих постачальників; ці доводи є оцінкою контрагентів, за дії та поведінку яких позивач не може нести відповідальність. Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що реальність господарської операції, вчиненої між позивачем та контрагентами підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які стали підставою для формування показників сум податкового кредиту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Стрийському районі Львівської області(правонаступником якої є Стрийська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області) залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2012 року у справі № 2а-14516/11/1370 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін