Справа № 2а-946/11/1370
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/48881/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2011 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2014 року

у справі №2а-946/11/1370 (130860/11/9104)

за позовом Державної податкової інспекції у Залізничному районі м.Львова

до ОСОБА_3

про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів,

в с т а н о в и в:

Державна податкова інспекція у Залізничному районі м.Львова звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_3 49220,00 грн. податку з власників транспортних засобів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2011 року у даній справі, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2014 року, позов задоволено та стягнуто з відповідача 49220,00 грн. податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянка ОСОБА_3 зареєструвала 15 грудня 2009 року транспортний засіб марки: VOLKSWAGEN T 4, державний номерний знак НОМЕР_1, 2000 року випуску, об'ємом двигуна 2461 куб. см та 19 вересня 2009 року транспортний засіб марки: VOLKSWAGEN T 4, державний номерний знак НОМЕР_2, 2001 року випуску, об'ємом двигуна 2461 куб. см.

Під час здійснення першої реєстрації транспортних засобів в Україні сума податку з власників транспортних засобів, що підлягала сплаті відповідачем за кожний з транспортних засобів становила 24610, 00 грн.

Довідкою позивача за №30607/9/19-023/1626 від 9 листопада 2010 року підтверджено відсутність надходжень від гр. ОСОБА_3 сум податку в розмірі 49220,00 грн. на відповідний рахунок ВДК у Залізничному районі.

Листом управління Державтоінспекції Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи № 9/2074 від 31 серпня 2010 року повідомлено ДПА у Львівській області про те, що громадянка ОСОБА_3 15 грудня 2009 року та 19 вересня 2009 року зареєструвала 2 транспортні засоби марки VOLKSWAGEN T 4, а квитанції про сплату податку відсутні.

Оскільки, відповідачем сума податку в розмірі 49220,00 грн. до цього часу в бюджет відповідачем не сплачена, податковий орган звернувся за її стягненням до суду

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач не виконав обов'язку із сплати податку, оскільки сума податку з власників транспортних засобів, яка мала бути сплачена відповідачем під час первинної реєстрації транспортних засобів до бюджету не зарахована на єдиний казначейський рахунок державного бюджету.

Разом з тим Вищий адміністративний суд України вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Відповідно до приписів статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Зокрема, згідно приписів пункту 9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, у мотивувальній частині судового рішення зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

Таким чином, у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору.

Оскаржувані рішення судів вказаним вимогам не відповідають.

Як вбачається з судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи спір про правомірність стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів не досліджували обставини фактичного перерахування податку, що підлягав сплаті відповідачем за кожний з транспортних засобів та причини ненадходження його до місцевого бюджету.

Проте, ці обставини відповідно до частини першої статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України входять до предмета доказування при розгляді судом цього адміністративного позову.

Суди попередніх інстанцій встановили факт несплати відповідачем податку при реєстрації транспортних засобів та ненадходження коштів до бюджету, посилаючись лише на довідку ДПІ за №30607/9/19-023/1626 від 9 листопада 2010 року та лист управління Державтоінспекції Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи № 9/2074 від 31 серпня 2010 року.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Перша реєстрація в Україні - це реєстрація транспортного засобу в Україні, яка здійснюється уповноваженими державними органами України вперше щодо цього транспортного засобу (стаття 3 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів»).

Відповідно до статті 5 цього Закону податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується, зокрема, фізичними особами - перед проведенням першої реєстрації в Україні, реєстрацією, перереєстрацією транспортних засобів, а також перед технічним оглядом транспортних засобів щорічно або один раз за два роки, але не пізніше першого півріччя року, в якому провадиться технічний огляд. Фізичні особи - платники податку зобов'язані пред'являти органам, що здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку або технічний огляд транспортних засобів, квитанції або платіжні доручення про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки, а платники, звільнені від сплати цього податку, - відповідний документ, що дає право на користування цими пільгами.

Сума податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що сплачується фізичними особами, обчислюється за ставками, визначеними у статті 3 цього Закону. За транспортні засоби, придбані протягом року, крім тих, що вперше реєструються в Україні, податок сплачується пропорційно кількості місяців, які залишилися до кінця року, починаючи з місяця, в якому проведено реєстрацію транспортного засобу. У разі виявлення юридичних чи фізичних осіб, які не сплачували податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вони зобов'язані сплатити податок не більш як за три попередні роки. Перерахування неправильно сплаченого податку допускається не більш як за три попередні роки. Органи, що здійснюють державну реєстрацію транспортних засобів, зобов'язані щомісячно повідомляти податкові органи про транспортні засоби, зареєстровані або зняті з реєстрації протягом попереднього місяця, за формою, затвердженою центральним податковим органом України, та їх власників (стаття 6 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів»).

Статтею 7 цього Закону передбачено, що у разі приховування (заниження) об'єктів оподаткування з власників транспортних засобів стягуються сума несплаченого податку, а також пеня або штраф у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 № 1371), державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»), а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону.

В даному випадку судами попередніх інстанцій не витребувано та не досліджено документи, які стали підставою для реєстрації відповідачем транспортних засобів.

Оскільки, обов'язковою умовою реєстрації транспортного засобу є попередня сплата податку з власників транспортних засобів, для повного та всебічного розгляду справи слід встановити, на підставі яких документів були зареєстровані відповідачем автомобілі та чи наявна в матеріалах реєстраційних справ транспортних засобів квитанція про сплату відповідного податку перед здійсненням реєстрації.

Встановлення даних обставин є важливим для правильного вирішення даної справи по суті.

Окрім того, відповідач в ході розгляду спору неодноразово наполягав на тому, що перша реєстрація його транспортних засобів здійснювалась довіреними особами, ним сплачувався податок за першу реєстрацію транспортних засобів та відзначав про порушення кримінальної справи відносно службових осіб Львівського ВРЕР.

Як вбачається з судових рішень, суди попередніх інстанцій вказаним доводам правової оцінки взагалі не надали, не встановили чи відповідають вони дійсності, що виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів у цій частині.

А відтак для розв'язання даного спору адміністративному суду слід було використати усі необхідні процесуальні засоби для вичерпного дослідження обставин щодо реєстрації спірних транспортних засобів на відповідача, встановити, на підставі яких документів були зареєстровані такі автомобілі, перевірити наявність у реєстраційній справі документів про сплату податку, викликати у судове засідання та допитати як свідків довірених осіб відповідача та посадових осіб ВРЕР, що проводили таку реєстрацію, витребувати інформацію про сплату податку від банку, з'ясувати результати кримінальної справи відносно службових осіб Львівського ВРЕР.

Зважаючи на викладене, колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись або спростувати, як висновки та доводи податкового органу, так і перевірити висновки судів попередніх інстанцій, оскільки дослідження та відсутність належної оцінки доказів, виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів.

Як зазначалось вище, принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі розкритий в частинах четвертій та п'ятій статті 11 названого Кодексу, зобов'язує суд вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Наведені вимоги норм процесуального права, які є гарантією прийняття законного і обґрунтованого судового рішення, судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні судових рішень у даній справі дотриманні не були. Адже суди не вжили необхідних заходів для належної перевірки обставин, що є предметом доказування у даній справі.

Під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (стаття 161 Кодексу адміністративного судочинства України).

А відтак рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не має правових підстав робити висновки в судовому рішенні на підставі доказів, які викликають сумнів.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев

Н.Є. Маринчак