Справа № 331/7293/15-а
Суддя: Федченко(Павленко) І. М.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження 2-а/331/128/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2015 року м. Запоріжжя

Суддя Жовтневого райсуду м. Запоріжжя Федченко І.М., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась в суд з адміністративним позовом в якому зазначила , що з 25.02.1985 року вона працює на посаді судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя та з липня 2010 року на підставі заяви позивачки від 23.09.2013 року призначено пенсію за віком на загальних підставах, яка виплачувалась позивачці до квітня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Стаття 22 Конституції України вказує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

З такими положеннями Конституції України узгоджується і спеціальна норма ст. 48 ч. 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453 від 07.07.2010 року, яка вказує, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

З цього приводу також неодноразово висловлювався Конституційний Суд України. Зокрема, в абзаці третьому пункту 4, абзацах другому, третьому пункту 7 мотивувальної частини свого Рішення від 11 жовтня 2005 року N 8-рп Конституційний Суд України зазначив, що "... конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в своїх рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави.

Враховуючи вищевикладене, позивачка зазначає, що, працюючи на посаді судді кілька десятків років, досягши певного віку та отримавши право на належне пенсійне забезпечення, у відповідності до законодавства України звернулась за призначенням пенсії та отримувала пенсію протягом кількох років. Враховуючи положення Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» , здобувши право на пенсію, мала правомірні очікування щодо подальшої виплати пенсії та розраховувала на дотримання з боку держави принципу правової визначеності та пов'язаної з ним передбачуваності законодавчої політики, неможливості звуження або скасування належних прав.

Всупереч моїм законним очікуванням та нормам чинного законодавства України з 01 квітня 2015 року відповідачем було призупинено виплату пенсії позивачці у зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 року Законом України № 213 від 02.03.2015 року.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 абзац 2 ч. 1 ст. 47 Закону України № 1058 замінений, зокрема, абзацами 2, 3 наступного змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

З такою позицією відповідача позивачка не погоджується, вважає дії відповідача щодо призупинення виплати пенсії незаконними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень статті 126 Конституції України та підтверджено практикою Конституційного Суду України.

Крім того, положеннями Закону N 213Л/ІІІ, окрім принципу рівності всіх громадян, порушено принцип пропорційності. Так, у підпункті 5 пункту 2 розділу І Закону N 213Л/ІІІ поставлено в нерівні умови працюючих пенсіонерів (у тому числі працюючих суддів, які мають право на пенсію). Зокрема, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання в порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до Закону N 1788-ХІІ, не виплачуються.

Натомість у період роботи особи на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до Закону N 1788-ХІІ (розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму), виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Тобто суддів, "зокрема, виділено в окрему групу осіб, яким не виплачуються пенсії або щомісячне довічне грошове утримання в разі перебування їх на посаді судді в цей період. Таке обмеження не може бути застосовано, оскільки воно зачіпає саму сутність права на отримання пенсії та є перепоною в реалізації закріпленого статтею 21 Конституції України права, що всі люди є вільні й рівні у своїй гідності та правах.

У законодавстві України та судовій практиці простежується тенденція щодо спорідненості понять "пенсія" і "щомісячне довічне грошове утримання". Водночас, не заперечуючи того, що щомісячне довічне грошове утримання судді, так само як і пенсія, є державною гарантією соціального забезпечення особи, правові категорії "пенсія" та "щомісячне довічне грошове утримання судді" як засоби соціального забезпечення є спорідненими, але не тотожними поняттями.

Піддаючи аналізу зміни, внесені Законом України 02.03.2015 № 213, можна дійти висновку, що не підлягають виплаті пенсії, призначені у період роботи осіб на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач просить суд визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо призупинення нарахування та виплати пенсії за віком з 01.04.2015р. Зобов'язати Управління пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Запоріжжя поновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01.04.2015р.

Ухвалою суду від 01.10.2015 р. відкрито скорочене провадження по справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України, суд розглядає справу в порядку скороченого провадження без судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дії відповідача позивач вважає неправомірними і такими, що порушують конституційні права позивача на виплату пенсії за віком.

Відповідачем по справі надані заперечення. Відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог позивачки відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача з 05 серпня 2013 року, отримувала пенсію за віком. По теперішній час позивач продовжує працювати на посаді судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. З 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 N 213- VIII, яким внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції чинній з 01.04.2015 року): «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

У період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначені (обрані) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим в силу положень ст..126 Конституції України.

Крім того, положенням Закону від 02.03.2015 року, а саме п.п.5 п.2 розділу 1, окрім рівності всіх громадян , порушено принцип пропорційності, бо працюючи пенсіонери постав лені нерівні умови.

Зокрема, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до Закону №1788-ХІІ, не виплачуються.

Натомість у період роботи особи на інших посадах/роботах пенсії призначені, відповідно до Закону №1788-XII (розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму) виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Тобто, суддів виділено в окрему групу осіб, яким не виплачується пенсії або довічне грошове утримання в разі їх перебування на посаді судді в цей період. Таке обмеження не може бути застосовано, оскільки воно зачіпає саму сутність права на отримання пенсії та є перепоною в реалізації закріплених ст..21-24 Конституції України прав, що всі люди є вільні і рівні у своїх правах, які гарантуються Конституцією і не можуть бути скасовані.

Згідно діючій редакції абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058-1У, «тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього закону, не виплачуються».

Позивачці у 2013 році було призначено на загальних підставах саме пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не щомісячне грошове утримання на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тож призупинення виплати пенсії за віком з посиланням на зміни, внесені Законом України № 213 є неправомірним та таким, що порушує права позивачки.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.. 159-163, 186 КАСУ, ст. ст. 8,22,55,95,64, 124,152 Конституції України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо призупинення нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.04.2015р.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Запоріжжя поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.04.2015р.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного адміністративного суду Дніпропетровській області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня отримання апеляційної скарги.

Суддя: Федченко І.М.

20.10.2015