Справа № 710/891/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

10 листопада 2015 року м. Київ К/800/66599/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Ліпського Д.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області до ОСОБА_4 про відшкодування переплати пенсії за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року Управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача надміру виплачені кошти в сумі 143 845,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що внаслідок зловживань з боку ОСОБА_4, який надав недостовірні документи для призначення пенсії, виникла переплата пенсії за період з 04 липня 2007 року по 13 лютого 2013 року в сумі 143845,87 грн.

Постановою Шполянського районного суду Черкаської області від 30 травня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області надміру виплачені кошти в сумі 143 845,87 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено Управлінню Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4, перебуваючи на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України, отримував пенсію по інвалідності у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Вказана пенсія була призначену відповідачу на підставі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що видане 15 липня 2008 року, довідки МСЕК № 132265 від 04 липня 2008 року, виданої Черкаською обласною ВТЕК №2, довідки галузевого державного архіву Міністерства оборони України №4857 від 18 травня 2003 року, в якій підтверджено участь ОСОБА_4 у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 12 липня 1986 року по 25 вересня 1986 року та вказані дні виїзду в зону відчуження.

Управлінням Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області для підтвердження права відповідача на призначення вказаної пенсії направлено запит щодо достовірності видачі довідки Галузевим державним архівом Міністерства оборони України від 29 серпня 2012 року № 7278/03.

На підставі листа від 17 жовтня 2012 року №86768 та архівної довідки від 14 січня 2013 року №90200 Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України Головним управлінням праці та соціального захисту населення Черкаської облдержадміністрації було прийнято рішення від 15 січня 2013 року № 1, яким позбавлено ОСОБА_4 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У зв'язку з наведеним, Управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області, вважаючи що за період з 04 липня 2007 року по 13 лютого 2013 року внаслідок зловживань зі сторони ОСОБА_4, який надав недостовірні документи і на підставі яких йому призначено пенсію по інвалідності, виникла переплата в розмірі 143845,87 грн., звернулося до суду з позовом про стягнення вказаної суми з відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позиції позивача щодо наявності зловживань зі сторони ОСОБА_4 при призначенні йому пенсії.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не може нести відповідальність за зміст та достовірність офіційних документів, які видаються органами державної влади, іншими організаціями та установами на виконання їх повноважень, а тому відсутні правові підстави для стягнення надмірно сплаченої суми пенсії з відповідача.

Однак, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи та інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

У цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

У пункті 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в інших випадках, встановлених законом, фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом суб'єктів владних повноважень.

Разом з цим позивач не вказав закон, у якому зазначено про можливість звернення суб'єкта владних повноважень з таким адміністративним позовом до фізичної особи, а перелічені у пунктах 1 - 4 цієї норми випадки, коли особа може бути відповідачем у адміністративній справі за позовом суб'єкта владних повноважень, до предмета спору у справі, що розглядається, не відносяться.

Частиною 1 статті 50 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів ПФУ чи в судовому порядку.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши пенсію, ОСОБА_4 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на виплачену управлінням ПФУ пенсію та стягнення її суми з відповідача, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна позиція була висловлена колегією суддів Судової палати у цивільних справах та Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 22 вересня 2015 року у справі № 21-2209а11.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, розглядаються судами в порядку цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З наведеного також слідує, що відносини про стягнення матеріальної шкоди, завданої органу Пенсійного фонду України внаслідок безпідставно виплачених коштів на підставі вищенаведених норм за своєю правою природою є цивільно-правовими, а не адміністративними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що за суб'єктним складом сторін, змістом заявлених позивачем вимог та предметом спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, оскільки постановлені з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області задовольнити частково.

Постанову Шполянського районного суду Черкаської області від 30 травня 2013 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року скасувати, а провадження в адміністративній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко Д.В. Ліпський М.І. Мойсюк

Суддя Я.Л. Іваненко