Справа № 2а-16395/10/2670
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2011-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 лютого 2011 року 13:15 № 2а-16395/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Кармазіна О.А. при секретарі судового засідання Руденко Н.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність від 11.02.2001 р. № 39/10-021), ОСОБА_3

від прокурора: помічник Прокурора Святошинського району м. Києва ОСОБА_4 (посвідчення № 186)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва
за участю Прокуратури Святошинського району м. Києва
провизнання недійсним наказу про проведення перевірки, скасування податкового повідомлення рішення та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва про: (1) визнання недійсним наказу від 06.09.2010 року № 1025 про проведення позапланової перевірки; (2) скасування податкового повідомлення рішення від 03.11.2010 року № /0 (з податку на доходи фізичних осіб) та (3) рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 03.11.2010 року № /0 (щодо порушення порядку ведення обліку товарних запасів).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказ про проведення позапланової перевірки видано за відсутності обставин, з якими ст. 111 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»(далі Закон № 509) повязує виникнення у податкового органу права на прийняття такого наказу та проведення перевірки.

Крім того, позивачка зазначає, що виходячи із змісту акту перевірки та направлення на перевірку, підставою для видання наказу про проведення перевірки визначено п. 6 ст. 111 Закону № 509, якими передбачено перевірку у разі ліквідації субєкта підприємницької діяльності, процедури якої позивачка не розпочинала.

Щодо податкового повідомлення-рішення щодо рішення з податку на доходи фізичних осіб, позивачка зазначає, що до початку проведення перевірки нею були самостійно усунуті порушення, а саме сплачено податок та штраф у звязку із самостійно виявленою помилкою, а отже у податкового органу не було підстав для ухвалення зазначеного рішення.

В частині оскарження рішення про застосування санкцій за порушення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»(далі Закон про РРО), позивачка зазначає, що дане рішення ґрунтується на тому, що вона, як субєкт малого підприємництва, здійснювала торгівлю сувенірами які, як дійшов висновку податковий орган, повинні були бути обліковані, але не були обліковані в установленому порядку, а саме в Книзі обліку доходів та витрат не заповнювалась графа «витрати на виробництво», а отже продаж сувенірів здійснювався без належного обліку (оприбуткування) за місцем їх реалізації на загальну суму 980 373,55 грн.

З огляду на це позивачка зазначає, що є субєктом малого підприємництва, знаходиться на спрощеній системі оподаткування, відповідно до законодавства вона звільнена від обовязку оформлення оприбуткування товару та, відповідно, до неї не можуть бути застосовані санкції передбачені ст. 20 Закону про РРО за не оприбуткування товарів. Не заповнення граф про витрати не має своїм наслідком застосування приписів ст. 20 Закону про РРО, яка має іншу сферу застосування та щодо інших відносин.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що перевірка проведена у відповідності до вимог чинного законодавства, наказ є законним, висновки акту перевірки є належним чином мотивованими та ґрунтуються на положеннях законодавства, а отже спірне рішення ухвалено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на податкові органи.

Під час розгляду справи, на виконання вимог ухвали суду, відповідачем надано наказ про проведення перевірки позивачки з іншим номером та датою, ніж зазначено в акті перевірки, а саме № 1183 від 30.09.2010 р. Відмінність реквізитів в акті перевірки пояснено відповідачем технічною помилкою (опискою) в акті перевірки. У звязку з наведеним заявою від 11.02.2011 року позивачкою уточнено позовні вимоги, а саме позивачка просила визнати недійсним саме наказ № 1183 від 30.09.2010 р.

Прокурор під час розгляду справи підтримав позицію податкового органу, однак пояснень по суті оскаржуваних рішень не надав.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Державною податковою інспекцією у Святошинському районі м. Києва проведена позапланова виїзна документальна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрована як субєкт господарювання 13.02.1997 р.) з питань дотримання вимог законодавства з питань оподаткування за період з 01.07.2007 р. по 30.06.2010 року, повідомлення про проведення якої вручено позивачу 04.10.2010 року.

Відповідно до акту перевірки основний вид діяльності позивачки роздрібна торгівля сувенірами.

В період з 01.07.2007 р. по 30.09.2010 року позивачка перебувала на спрощеній системі оподаткування, була платником єдиного податку, що визнається сторонами, та здійснювала торгівельну діяльність у торгівельних центрах м. Києва.

За результатами перевірки складено Акт перевірки від 18.10.2010 року № 786/17-40/НОМЕР_1 (далі-Акт перевірки), відповідно до якого встановлено порушення:

- (1) п/п. 8.1.1. та п/п. «а»п. 19.2. Закону України «Про податок на доходи фізичних осіб», а саме перевіркою встановлено не нарахування, неутримання, неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб у розмірі 1981,77 грн.;

- (2) п/п. «а»п. 19.1. Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», а також порушення п. 12 ст. 3 Закону про РРО (товари не були обліковані у встановленому порядку, в Книгах обліку доходів та витрат не заповнювалась графа «витрати на виробництво продукції», в якій відображаються документально підтверджені витрати, безпосередньо повязані з отриманням доходу).

При цьому, відповідачем в Акті перевірки наведено висновок, згідно з яким порушення вчинено іншою особою ОСОБА_5, який в період з 01.07.2007 р. по 30.06.2010 року здійснював без належного обліку (оприбуткування) за місцем їх реалізації на загальну суму 980373,55 грн.

На підставі Акту перевірки відповідачем ухвалено:

- (1) податкове повідомлення-рішення від 03.11.2010 року № /0, яке ухвалено згідно з п/п. «б»п/п. 4.2.2. та згідно з п/п. 17.1.9 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі Закон № 2181) за порушення п/п. 8.1.1. та п/п. «а»п. 19.2. Закону України «Про податок на доходи фізичних осіб»та яким визначено суму основного зобовязання у розмірі 1981,77 грн. та 3963,54 грн. штрафних санкцій;

- (2) рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 03.11.2010 року № /0, яке ухвалено за порушення п. 12. ст. 3 Закону про РРО та згідно зі ст. 20 Закону про РРО та абз. 3 ст. 3 Указу Президента від 12.06.1995 р. № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки»(обставин щодо порушення якого відповідачем під час розгляду справи не наведено) та яким визначено суму штрафних санкцій у розмірі 1 960 747,10 грн.

Вирішуючи спір по суті, в частині доводів позивача щодо визнання недійсним наказу про проведення перевірки, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна податкова інспекція є органом державної влади і, відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції України та аналогічним вимогам статті 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" (в редакції на час виникнення спірних відносин). Право податкової інспекції на проведення перевірки підлягає законодавчим обмеженням та реалізується з дотриманням порядку, встановленого законом.

Відповідно до загального порядку, встановленого ст. 111 Закону № 509, позапланова виїзна перевірка здійснюється на підставі виникнення обставин, викладених у цій статті, за рішенням керівника податкового органу, яке оформляється наказом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 112 Закону № 509 посадові особи органу ДПС вправі приступити до проведення, зокрема, позапланової виїзної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим та іншими законами України, та за умови надання платнику податків під розписку, крім іншого, копії наказу керівника податкового органу про проведення позапланової виїзної перевірки, в якому зазначаються підстави проведення позапланової виїзної перевірки, дата її початку та тривалість.

Таким чином, наказ про проведення перевірки є підставою для проведення перевірки та може бути прийнятий за наявності обставин, визначених законом, і ці підстави повинні бути конкретно визначені у цьому наказі.

При цьому, саме проведення перевірки є процедурою встановлення обставин та отримання доказової бази, які необхідні для контролю за правильністю нарахування і сплати податків та інших обов'язкових платежів та ухвалення, у разі необхідності на підставі встановлених обставин, відповідного рішення податкового органу.

Видання керівником податкового органу наказу про проведення позапланової перевірки безпосередньо призводить до виникнення певних обов'язків у платника податків, щодо якого прийнято рішення про проведення перевірки. Тому зазначений наказ є таким, що має правове значення, а отже, є актом у розумінні ст. 17 КАС України, який може бути оскаржено до суду.

Як встановлено під час розгляду справи, в Акті перевірки, у направленні на перевірку від 30.09.2010 р. та в оскаржуваному наказі про проведення перевірки, підставою для проведення перевірки визначено обставини, визначені абзацом 2 п. 6 статті 111 Закону № 509.

Проте, як вбачається із структури статті 111 Закону № 509 та виходячи з правил нормотворчої техніки, дана стаття не містить абзаців, а містить лише частини, а також пункти у частині шостій.

Виходячи з того, що ця стаття має лише одну частину (шосту), яка має пункти (у т.ч. п.6), суд приходить до висновку, що підставою для проведення перевірки та видання наказу є проведення реорганізації (ліквідація) підприємства (п. 6. ч. 6. статті 111 Закону № 509).

Однак, як встановлено під час розгляду справи позивачка не ініціювала проведення припинення підприємницької діяльності, а відповідач не надав доказів ініціювання такої процедури стосовно позивачки іншими особами.

Відтак, наказ про проведення перевірки виданий за відсутності обставин, з якими зазначена норма закону повязує можливість проведення позапланової перевірки, а отже є протиправним.

При цьому, під час розгляду справи представник відповідача зазначив, що наказ містить неточності і фактично обставиною для проведення перевірки та видання наказу про її проведення стало «неподання платником податків в установлений строк податкової декларації або розрахунків якщо їх подання передбачено законом», тобто обставини, визначені у п. 2. ч. 6 ст. 111 Закону № 509, посилання на який відсутнє в оскаржуваному наказі.

В той же час, під час розгляду справи відповідачем не доведено неподання позивачкою встановлених для субєктів малого підприємництва, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, форм звітності, тобто відповідачем не доведено обставин, які можуть зумовити видання наказу про проведення перевірки. Крім того, судом під час розгляду справи не встановлено порушень строків подання звітності відповідачкою, зокрема, на підтвердження зазначених обставин, відповідачем не надано акту про встановлення факту порушення строків подання звітності, який складається у разі неподання звітності платником податків, а відтак і з цих підстав наказ ухвалений за відсутності обставин, з якими закон повязує виникнення у податкового органу права на проведення перевірки, що також дає підстави для висновку про протиправність оскаржуваного наказу та про наявність підстав для його скасування.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного рішення про застосування фінансових санкцій, воно ухвалено за наслідками перевірки дотримання позивачкою вимог за порушення позивачкою п. 12 ст. 3 Закону про РРО, тобто відповідачем проводилась перевірка за дотриманням субєктом малого підприємництва (платником єдиного податку) вимог цього Закону.

Враховуючи те, що позивачка знаходилась на спрощеній системі оподаткування, Законом про РРО визначено спеціальні умови для проведення позапланових перевірок.

Так, за змістом положень ч. 3 ст. 16 Закону про РРО, позапланова перевірка, що проводиться уповноваженими контролюючими органами стосовно осіб, що використовують спрощену систему оподаткування, може здійснюватися виключно на підставі постанови слідчого, органу дізнання або відповідно до рішення суду.

Під час розгляду справи відповідач не надав жодного з перелічених рішень, а отже наказ про проведення перевірки в частині контролю за застосуванням Закону про РРО, прийнятий за відсутності визначених законом обставин, які зумовлюють проведення позапланової перевірки, а отже і з цих підстав є протиправним.

Виходячи з того, що оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасування, а проведення перевірки є незаконним, отримані на його підставі під час проведення перевірки докази, а саме Акт перевірки, є доказом здобутими незаконним шляхом у звязку з чим та на підставі ч. 3 ст. 71 КАС України при вирішенні справи судом не береться до уваги. Виходячи з того, що оскаржувані рішення не можуть ґрунтуватися на цих доказах, а обставини, викладені в Акті перевірки не можуть бути покладені в основу оскаржуваних рішень (податкового повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій), зазначені рішення з цих підстав є протиправними і підлягають скасуванню.

Що стосується суті встановлених відповідачем порушень, зокрема, порушень п. 12. ст. 3 Закону про РРО (рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 03.11.2010 року № /0), суд зазначає наступне.

У мотивувальній частині Акту перевірки відповідачем встановлено неналежне ведення позивачкою обліку доходів і витрат, а саме - в Книзі обліку доходів і витрат за ф. № 10, в якій вівся облік виручки від реалізації товарів за період з 01.07.2007 р. по 30.06.2010 року графа № 3 «Витрати на виробництво продукції»не заповнювалась.

Крім того, відповідачем встановлено порушення позивачкою п. 12 ст. 3 Закону про РРО, а саме - позивачка здійснювала роздрібну торгівлю сувенірами, які не були обліковані у встановленому порядку, а саме в книгах обліку доходів та витрат від 12.01.2007 р. № 4, від 23.03.2010 року № 550, від 29.11.2000 р. № 17/1198-2000 в період з 01.07.2007 р. по 30.06.2010 року не заповнювалась графа «витрати на виробництво продукції», в якій відображаються документально підтверджені витрати, безпосередньо повязані з отриманням доходу.

Штрафні санкції за оскаржуваним рішенням застосовані на підставі статті 20 Закону про РРО, якою встановлено, що до суб'єктів підприємницької діяльності, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, суть позиції податкового органу щодо останнього рішення полягає в тому, що відсутність у Книзі обліку запису про витрати на виробництва є свідченням (прирівнюється до) не ведення обліку (не оприбуткування) власне товару, який (товар) повинен обліковуватись субєктами малого підприємництва, а отже позивач здійснював реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, що є порушенням норм Закону про РРО.

Оцінюючи оскаржуване рішення в контексті доводів відповідача в Акті перевірки, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 12 ст. 3 Закону про РРО суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

В період дії "Перехідних положень" Конституції України було видано Указ Президента України від 3 липня 1998 року N 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі - Указ).

Статтею 4 Указу визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва може застосовуватися поряд з діючою системою оподаткування, обліку та звітності, передбаченою законодавством, на вибір суб'єкта малого підприємництва.

Форма Книги обліку доходів та витрат, що підлягають оподаткуванню відповідно до цього Указу, і порядок її ведення суб'єктами малого підприємництва, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються Державною податковою адміністрацією України.

Частиною третьою статті 6 Указу визначено, що суб'єкти підприємницької діяльності - фізичні особи - платники єдиного податку мають право не застосовувати електронні контрольно-касові апарати для проведення розрахунків із споживачами.

В свою чергу, преамбулою Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (далі - Закон) (в редакції на час виникнення спірних відносин) встановлено, що цей Закон визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Згідно з статтею 6 Закону облік товарних запасів фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством.

Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва.

Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів.

При цьому, відповідно до пункту 6 статті 9 вказаного Закону реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтв про сплату єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продажу підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат.

Також, згідно з пунктами 1 та 5 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1269, визначено, що книга обліку доходів витрат (далі - книга) ведеться суб'єктами підприємницької діяльності фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється згідно із законодавством з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (у тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), а також особами, які мають пільговий торговий патент для продажу товарів (крім підакцизних) (надання послуг) відповідно до законодавства з питань патентування деяких видів підприємницької діяльності, якщо такі особи не є платниками податку на додану вартість згідно із законодавством (далі - суб'єкти підприємницької діяльності).

Суб'єктом підприємницької діяльності до книги заносяться такі відомості:

- порядковий номер запису;

- дата здійснення операції, пов'язаної з проведеними витратами і/або отриманим доходом;

- сума витрат за фактом їх здійснення, в тому числі заробітна плата найманого працівника;

- сума вартості товарів, отриманих для їх продажу (надання послуг);

- сума виручки від продажу товарів (надання послуг) - з підсумком за день.

Пунктом 8 Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку, затвердженого наказом ДПА України від 29.10.1999 року № 599, зареєстрованого в Мінюсті України 02.11.1999 року за № 752/4045, встановлено, що для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку веде Книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком № 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 року № 12 та зареєстрованої в Мінюсті України 09.06.1993 року за № 64. При цьому обов'язковому заповненню підлягають лише графи "період обліку", "витрати на виробництво продукції", "сума виручки (доходу)", "чистий доход".

Форма Книги обліку доходів і витрат, затверджена вищевказаним наказом, не передбачає ведення обліку товарних запасів.

Виходячи з правового аналізу наведених норм в сукупності, суд приходить до висновку, що на фізичну особу-підприємця, платника єдиного податку не покладено обовязку ведення обліку товарів (оприбуткування товарів, обліку запасів).

Книга обліку призначена виключно для обліку доходів та витрат і не передбачає ведення у цій книзі обліку товарів.

Відтак, не ведення позивачкою обліку товарів (товарних запасів) не є порушенням пункту 12 ст. 3 Закону про РРО та не спричиняє застосування штрафних санкцій на підставі статті 20 Закону про РРО.

Відсутність записів у графі «витрати на виробництво продукції»також не є підставою для застосування санкцій на підставі ст. 20 Закону про РРО, яка має іншу сферу застосування.

Крім того, як встановлено судом, у висновках Акту перевірки (в резолютивні частині) вказано, що порушення вчинено іншою особою - ОСОБА_5, який за висновком податкового органу, в період з 01.07.2007 р. по 30.06.2010 року здійснював без належного обліку (оприбуткування) за місцем їх реалізації на загальну суму 980373,55 грн.

Тобто, податковим органом встановлено порушення, вчинене іншою особою, ніж позивачкою, а отже оскаржуване рішення не може вважатися обґрунтованим, оскільки ґрунтується на висновках щодо порушень, вчинених іншою особою, ніж позивачкою, що свою чергу свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України.

Виходячи з наведеного в сукупності, оскаржуване рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій по суті встановлених порушень не ґрунтується на положенням вищенаведених правових актів, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, що стосується суті порушень з питань оподаткування доходів фізичних осіб (податкове повідомлення рішення від 03.11.2010 року № /0), під час розгляду справи встановлено, що позивачка до початку проведення перевірки (направлення на перевірку вручено 04.10.2010 року) самостійно виявила помилку у нарахуванні та сплаті цього податку та відповідно до положень п. 17.2. Закону № 2181 сплатила станом 02.10.2010 року до бюджету 6500 грн., у т.ч. 4981,77 грн. податку та штрафної санкції 269,14 грн., а відтак у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування податкових зобовязань та штрафних санкцій за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням. Відповідач при цьому не заперечує, що станом на дату початку перевірки зазначені кошти були сплачені, однак зазначає, що на його думку датою початку перевірки є дата підписання направлення на перевірку.

Проте, посилання відповідача на те, що в даному випадку під датою початку проведення перевірки слід вважати 30.09.2010 року - дату підписання направлення на перевірку, є безпідставними, оскільки реалізація прав та обовязків платника податків, передбачених п. 17.2. Закону № 2181 (щодо усунення порушень до початку проведення перевірки), повязується саме з датою фактичного початку перевірки, а не з датою складання органом ДПС направлення про перевірку. Виходячи з наведеного, оскаржуване рішення по суті встановлених порушень не ґрунтується на положенням законодавства, а отже також є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" (в редакції на час виникнення спірних відносин) посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримуватись Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, суд приходить до висновку, що відповідачем, який є субєктом владних повноважень, не доведено обґрунтованості та законності оскаржуваних рішень, у звязку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

При визначенні способу захисту прав позивача суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Виходячи з характеру спірних відносин та оскаржуваних актів, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування оскаржуваних актів. На поверненні судового збору позивачка не наполягала.

Керуючись статтями 11, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати:

- наказ Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва від 30.09.2010 року № 1183 про проведення позапланової перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

- податкове повідомленнярішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва від 03.11.2010 року № /0,

- рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 03.11.2010 року № /0.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Кармазін О.А.

Повний текст постанови складено та підписано 16 лютого 2011 року.