Справа № К/9991/81135/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" листопада 2015 р. м. Київ К/9991/81135/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Контрольно-ревізійного управління в Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2011 року в справі за позовом Другого воєнізованого гірничорятувального загону до Контрольно-ревізійного управління в Луганській області про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У травні 2011 року позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що Контрольно-ревізійним управлінням в Луганській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Другого воєнізованого гірничорятувального загону, за результатами якої 18 березня 2011 року складено акт №05-21/006 та пред'явлено вимогу від 22 квітня 2011 року №12-05-14-14/3800 про усунення порушень, зокрема, провести донарахування та виплатити працівникам загону заробітну плату у сумі 4 375,55 тисяч грн.

Посилаючись на безпідставність вимоги, позивач просив суд скасувати пункт 2 вимоги Контрольно-ревізійного управління в Луганській області від 22 квітня 2011 року №12-05-14-14/3800.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2011 року, позов задоволено: визнано протиправною вимогу від 22 квітня 2011 року №12-05-14-14/3800 в частині донарахування та виплати недоотриманої частки заробітної плати з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2011 року, внаслідок не підвищення розмірів тарифних ставок та посадових окладів при збільшенні розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законами України на загальну суму 4 375,55 тисяч грн.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Контрольно-ревізійним управлінням в Луганській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Другого воєнізованого гірничорятувального загону за період з 01 січня 2009 року по 01 січня 2010 року та завершений звітний період, за результатами якої 18 березня 2011 року складено акт №05-21/006.

Актом встановлено, що у період з 01 січня 2009 року по 31 січня 2011 року посадові оклади і тарифні ставки працівників Другого воєнізованого гірничорятувального загону встановлювались без врахування законодавчих змін рівня мінімальної заробітної плати, що є порушенням вимог статті 15 Закону України «Про оплату праці», п.п. 9.4.1, 9.4.2, 9.5 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року із доповненнями та змінами; п.п. 8.10 розділу VIII Колективного договору на 2006-2010 роки.

На підставі акту перевірки від 18 березня 2011 року №05-21/006, відповідачем винесено вимогу від 22 квітня 2011 року №12-05-14-14/3800 про усунення порушень, виявлених в результаті ревізії, пунктом 2 якої зобов'язано провести донарахування та виплатити працівникам Другого воєнізованого гірничорятувального загону заробітну плату у сумі 4 375,55 тисяч грн., що була недонарахована та невиплачена внаслідок не проведення змін і підвищень в установленому законодавством порядку тарифних ставок і посадових окладів.

Задовольняючи позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач повинен був перерахувати посадові оклади працівників при підвищенні державного розміру мінімальної заробітної плати, а відповідач має право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення встановлених порушень законодавства. Проте, спірна вимога направлена на отримання додаткового фінансування з держаного бюджету й при її винесенні відповідачем не враховано встановленого законодавством механізму отримання коштів з державного бюджету, та повноважень органів до обов'язків яких це входить, а тому такі дії відповідача виходять за межі наданих йому законодавством прав.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин справи колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів. Суб'єктами організації оплати праці є органи державної влади та місцевого самоврядування; власники, об'єднання власників або їх представницькі органи; професійні спілки, об'єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Згідно зі статтею 95 Кодексу законів про працю України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 96 цього Кодексу передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконаної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Згідно зі статтею 6 цього Закону основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні оклади, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна сітка формується на основі: - тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; - міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок.

Розділ 9 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2008 року за №71, містить права та обов'язки сторін у сфері нормування та оплати праці, основи організації оплати праці.

Пунктом 9.4.1. Галузевої угоди встановлено, що умови оплати праці, міжкваліфікаційні та міжпосадові співвідношення, розміри тарифних ставок і посадових окладів працівників Підприємств і організацій, включаючи працівників загальних (наскрізних) професій та посад, їхніх структурних підрозділів, що виконують роботи, які відповідають основній діяльності Підприємств вугільної галузі та шахтного будівництва, визначаються Додатком до розділу 9 Угоди, чинним законодавством і впроваджуються в порядку та терміни, встановлені законодавством під контролем Мінвуглепрому, яке забезпечує реалізацію державної політики щодо оплати праці та соціального захисту працівників вугільної промисловості. На окремих підприємствах, які по об'єктивним фінансово-економічним причинам не можуть виконувати цю норму Угоди колективним договором може встановлюватися на період не більше ніж на 6 місяців з дня його підписання інший розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду, який не може бути меншим ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Сторони домовилися забезпечувати щорічно підвищення рівня середньої заробітної плати по галузі не менше ніж на 25 відсотків. Забезпечити зростання витрат на оплату праці у витратах на виробництво.

Підпункт 9.4.2 Галузевої угоди передбачає, що перегляд діючих і встановлення нових тарифних ставок (окладів), посадових окладів працівників Підприємств проводиться у порядку та терміни встановлені законодавством, шляхом множення мінімальної годинної тарифної ставки (мінімального місячного окладу), встановленої Мінвуглепромом за згодою з Профспілками, на коефіцієнти співвідношень розмірів годинних тарифних ставок (окладів) робітників і посадових окладів керівників, професіоналів фахівців і технічних службовців, передбачених Додатком до розділу 9 цієї Угоди.

Згідно до пункту 9.4.5 Галузевої угоди норми колективного договору, що припускають оплату нижче від норм, визначених генеральною, або галузевою угодами, але не нижче державних норм і гарантій оплати праці, можуть прийматися тільки тимчасово на період подолання фінансових труднощів Підприємства терміном не більше ніж на шість місяців, із повідомленням про це вищого господарського та профспілкового органів. Крім цього, пунктом 9.4.6 Галузевої угоди передбачено, що роботодавець гарантує мінімальний рівень зарплати працівників галузі при виконанні норм праці (часу) в розмірі встановленої (присвоєної) тарифної ставки (окладу), але не нижче мінімальних гарантій з оплати праці, встановлених цією Угодою. Роботодавець зобов'язується вжити заходів щодо забезпечення рівня середньомісячної заробітної плати працівників по Підприємству не нижче розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатної особи.

При підвищенні державного розміру мінімальної заробітної плати, розміри тарифних ставок, посадових окладів і соціальних гарантій, як того вимагає пункт 9.5 Галузевої угоди, підлягають підвищенню в установленому законодавством порядку. При цьому, відповідно до пункту 4.15. Галузевої угоди, джерелами фінансування положень цієї Угоди є кошти Підприємств, отримані в результаті їхньої фінансово-господарської діяльності, а також кошти державної підтримки, що виділяються з державного бюджету, і позабюджетних джерел на ці цілі. Віднесення витрат з реалізації положень цієї Угоди на собівартість продукції (робіт, послуг) або на прибуток, що залишається в розпорядженні Підприємства, здійснюється відповідно до чинного законодавства. Сторони будуть спільно добиватися забезпечення джерелами фінансування положень Угоди.

Таким чином при підвищенні державного розміру мінімальної заробітної плати розміри тарифних ставок, посадових окладів і соціальних гарантій підлягають підвищенню в установленому законодавством порядку.

Пунктами 2.1, 2.4, 2.5 Положення про грошове забезпечення особового складу Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 16 серпня 2002 року №484, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 листопада 2002 року за №870/7158, передбачено, що розміри тарифних ставок (окладів, посадових окладів) працівників Державної воєнізованої гірничорятувальної служби розраховуються, виходячи з розміру коефіцієнта співвідношень до встановленого законодавством України розміру мінімальної заробітної плати. У разі встановлення законодавством іншого рівня мінімальної заробітної плати розміри тарифних ставок (окладів, посадових окладів) працівників Державної воєнізованої гірничорятувальної служби перераховуються за встановленими коефіцієнтами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з січня 2009 року по січень 2011 року розмір мінімальної заробітної плати підвищувався, проте позивач, у порушення наведених вимог законодавства, не здійснював підвищення розмірів тарифних ставок (окладів, посадових окладів) працівників, що призвело до заниження оплати праці.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

За змістом пунктів 1, 7 частини першої статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» контрольно-ревізійним управлінням в областях надається право перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів.

Отже, встановлені статтею 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» завдання щодо контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, презюмують наділення контрольно-ревізійної служби правом проводити перевірки стосовно дотримання законодавства при нарахуванні та виплаті установою державної форми власності заробітної плати працівникам.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 13 листопада 2012 року по справі №21-358а12.

Як зазначалося та було встановлено судами, за результатами проведеної Контрольно-ревізійним управлінням в Луганській області ревізії фінансово-господарської діяльності позивача було складено акт від 18 березня 2011 року, в якому зазначено, зокрема, про порушення вимог законодавства щодо оплати праці, а саме не перегляду тарифних ставок (посадових окладів) у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, й на підставі висновків цього акта прийнято спірну вимогу про усунення порушень.

Таким чином, відповідач діяв у відповідності до вимог закону, тобто в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому пункт 2 вимоги від 22 квітня 2011 року є правомірним та скасуванню не підлягає.

Посилання судів попередніх інстанцій на не зазначення відповідачем у спірній вимозі механізму її виконання не ґрунтується на вимогах законодавства.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або проведення додаткової перевірки доказів, обставини справи судами встановлені повно й правильно, але допущена помилка в застосуванні норм матеріального права, суд касаційної інстанції, згідно зі статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України, скасовує рішення попередніх інстанцій та ухвалює нове судове рішення.

Керуючись статтями 222, 223, 229, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Контрольно-ревізійного управління в Луганській області задовольнити.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2011 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін Я.Л. Іваненко М.Г. Кобилянський