Справа № 826/10195/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 жовтня 2015 року № 826/10195/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Міністерства оборони України (надалі також - відповідач), в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати § 3 Наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2015 року № 32 в частині звільнення ОСОБА_1, начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, з роботи 30.04.2015р. відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу гганізаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони

України;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2015 року по дату прийняття рішення у цій справі у розрахунку 479 грн. 43 коп. на день.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звільнення його з посади відбулось з численними порушеннями чинного трудового законодавства, а саме: - звільнення з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось за фактичної відсутності реорганізації, змін в організації виробництва і праці у відповідача; позивача не було попереджено про звільнення у зв'язку зі скороченням за два місяці до звільнення; - позивачу не було запропоновано іншу підходящу роботу з повними відомостями про перелік УСІХ ПІДХОДЯЩИХ ВАКАНТНИХ ПОСАД ТА ПОСАДОВИХ ОБОВ'ЯЗКІВ, ЗАВДАНЬ ТА ФУНКЦІЙ, що вимагаються до них; - при звільненні не враховано наявність переваг позивача на його залишення на роботі перед іншими працівниками Міністерства оборони України (досвід роботи, кваліфікація, наявність заохочень, відсутність дисциплінарних стягнень тощо).

З огляду на викладене позивач вважав наказ Міністерства оборони України від 29 квітня 2015 року № 32 в частині звільнення ОСОБА_1 протиправним, а отже таким, що підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначав, що звільнення позивача з посади відбулось у повній відповідності до приписів чинного законодавства, зважаючи про таке, у задоволенні позову просив відмовити.

15.07.2015р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, 08.08.2005 наказом заступника Міністра оборони України від 04.08.2005 № 69 ОСОБА_1 прийнято на посаду за конкурсом начальника віт тілу організаційно-штатної та організаційно-планової роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

01.12.2011 наказом заступника Міністра оборони України - керівника апарату від 15.11.2011 № 1240 ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

30.04.2015 наказом Міністра оборони України (по особовому складу державних службовців) ОСОБА_1 начальника відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України звільнено з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з реорганізацією.

Категорична незгода із правомірністю наказу від 29 квітня 2015 року № 32 в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи, обумовила звернення позивача до суду з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України допускається лише у випадку, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу, тобто якщо такої роботи нема взагалі або працівник не дає згоди на переведення на іншу роботу.

При цьому, згідно з статтею 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Водночас відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган доводить до відома Державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника і зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Як свідчать фактичні обставини справи, спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 08.01.2015 №Д-322/1/2дск штатну чисельність Департаменту збільшено на 5 одиниць. Відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 20.01.2015 № 16КП Міністром оборони України затверджено структурну схему Департаменту.

В подальшому, на підставі даної структурної схеми переліком змін до штату №.01/080 - Міністерство оборони України (Центральний апарат Міністерства оборони України) від 23.02.2015 № 226/4/1120 від 26.02.2015 вх. №2150/ДКП відділ організаційно-штатної роботи Департаменту виключено зі штату, замість нього введено відділ організаційно-планової та організаційно-штатної роботи.

Таким чином, згаданою організаційною директивою у штат ДКП введено відділ з питань виконання ДКП та здійснено реорганізацію ДКП шляхом внесення змін до штату, у тому числі виведення зі штату одних відділів та заміну їх іншими відділами (з відповідними завданнями), посад державних службовців та посади військовослужбовців, перерозподіл повноважень між відділами і державними службовцями та військовослужбовцями, в тому числі і позивача.

Зі штату № 01/080 Міністерство оборони України (Центральний апарат Міністерства оброни України) виведено зі складу ДКП відділ організаційно-штатної роботи, а введено відділ організаційно-планової та організаційно-штатної роботи. При цьому у відділі організаційно-штатної роботи було 5 працівників, а у відділі організаційно-планової та організаційно- штатної роботи 5 працівників та 1 військовослужбовець.

Поряд з цим, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Матеріали справи свідчать, позивача попереджено про наступне вивільнення посади, 27.02.2015р. При цьому, одночасно з попередженням про звільнення позивачу було запропоновано посаду - головного спеціаліста відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи. Проте, як вбачається зі змісту листа - попередження, позивач від підпису відмовився, про що є відповідна відмітка.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Судом встановлено, що за підсумками щорічної оцінки виконання державним службовцем своїх посадових обов'язків і завдань службової діяльності у 2014 році ОСОБА_1 отримав підсумкову оцінку "низька".

Суд звертає увагу на те, що доводи позивача про наявність у нього переваг щодо залишення на роботі не підтверджені документально.

Разом з тим, встановлено, що відповідачем на виконання приписів трудового законодавства, було подано запит до профспілкового органу стосовно звільнення ОСОБА_1 та отримано довідку об'єднаного комітету профспілки № 1 працівників апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 16.04.2015 (завірена належним чином міститься у матеріалах справи), згідно якої позивач на обліку ОКП№1 не знаходиться.

Таким чином, у ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 про наступне вивільнення було попереджено в установлені законом строки, одночасно з попередженням запропоновано вакантну посаду, але згоди на переведення він не дав.

Виходячи з імперативних приписів чинного трудового законодавства, звільнення позивача у зв'язку реорганізацією визнається судом правомірною з наступних підстав: реорганізація апарату Міноборони дійсно мала місце; роботодавець дотримався норм законодавства щодо вивільнення позивача, що підтверджується належними доказами, наявними у матеріалах справи.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, оскільки в межах розгляду справи підтверджено правомірність спірного наказу про звільнення ОСОБА_1, а відтак позовні вимоги визнаються необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин