Справа № 813/3017/15
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року Справа № 813/3017/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Кузана Р.І.,

судді Кухар Н.А.,

судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Перчак С.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів Лесько Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної Фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 (надалі - позивач, ОСОБА_3) звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач-1, ДФС України), Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (надалі - відповідач-2, ГУДФС у Волинській області), в якому, з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати незаконним та скасувати п.2 Наказу Державної фіскальної служби України від 21.05.15р. № 41-ДС;

- визнати незаконним та скасувати п.3 Наказу Державної фіскальної служби України від 21.05.15р. № 41-ДС в частині внесення до Репозитарія звітності і статистичної інформації ДФС України відомостей, що стосуються ОСОБА_3;

- поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області;

- постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 в органах ДФС України допустити до негайного виконання;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2015 року по день поновлення на роботі;

- судові витрати по справі покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом ДФС України № 41-ДС від 21.05.15р. «Про накладення дисциплінарного стягнення» позивача звільнено з посади заступника начальника ГУ ДФС у Волинській області за п.1 ст.41 Кодексу законів про працю України. Підставою для винесення даного наказу став акт службового розслідування від 21.04.15р. №1234/99-99-08-03-02-21-2 та пояснення ОСОБА_3 від 23.04.15р. Вказаним актом встановлено, що заступник начальника ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_3 не забезпечив належне виконання наказу ГУ ДФС області від 13.01.15р. № 10 Про розподіл обов'язків між керівництвом ГУ ДФС області щодо ефективної організації роботи структурних підрозділів та Положення про ГУ ДФС у Волинській області, що призвело до порушення відносно нього кримінального провадження за ст. 368 Кримінального кодексу України, чим допустив порушення ст. 10, 17 Закону України «Про державну службу», ст. 139 Кодексу законів про працю України та ст.ст. 4, 6, 11, 12 Закону України «Про правила етичної поведінки» (втратив чинність з 26.04.15р.).

Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки зі змістом акту службового розслідування він ознайомлений не був, таке звільнення відбулось з порушенням вимог Закону України «Про запобігання корупції». Фактичною та єдиною підставою для звільнення було порушення відносно нього кримінального провадження за вчинення корупційного правопорушення. Однак, на момент звільнення, наказом ДФС України № 1187-о від 17.04.15р., позивач був відсторонений від посади в рамках розслідування кримінального провадження, розслідування такого кримінального провадження не закінчено та вироку суду про притягнення його до кримінальної відповідальності чи виправдання не постановлено. Відтак зафіксовані актом службового розслідування порушення підтверджені не були.

За таких обставин позивач вважає, що єдиною можливою підставою для звільнення за вказаними в акті службового розслідування фактами могло б бути набрання законної сили вироком суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження роботи, тобто за п.7 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Тому позивач вказує на відсутність підстав для звільнення його за п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив його задовольнити.

Відповідачі адміністративний позов не визнали. Відповідач-1 подав письмові заперечення.

В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що підставою для винесення оскаржуваного наказу був акт службового розслідування від 21.04.15р. №1234/99-99-08-03-02-21-2, яким встановлено, що позивач неналежно виконував свої службові обов'язки, не забезпечив належного рівня організації роботи і контролю за роботою підлеглих, порушив правила етичної поведінки, а також вчинив одноразове грубе порушення трудової дисципліни, що призвело до надзвичайної події, пов'язаної з відкриттям кримінального провадження.

Крім цього вказує, що відповідно до ч.2 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов'язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов'язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Статтею 147 Кодексу законів про працю України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення: догана або звільнення.

Тому відповідачі вважають, що позивача правомірно звільнено з займаної посади за п.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

З цих підстав представник відповідачів в судовому засіданні просила в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Наказом ДФС України № 2206-о від 30.12.14р. позивача призначено в порядку переведення на посаду заступника начальника Головного управління ДФС у Волинській області.

28.01.15р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0000081 за підозрою заступника начальника ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 368 Кримінального кодексу України, тобто одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди. 10.02.15р. позивачу повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

На підставі ухвал слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 11.02.15р. № 757/4533/15-к та від 07.04.15р. № 757/12236/15-к наказами ДФС України № 708-о від 04.03.15р. та № 1187-о від 17.04.15р. ОСОБА_3 відсторонено від займаної посади до 10 квітня та до 27 травня 2015 року відповідно. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 22.05.15р. № 757/17779/15-к продовжено строк відсторонення позивача від займаної посади до 22.07.15р.

Наказом ДФС України № 41-ДС від 21.05.15р. «Про накладення дисциплінарного стягнення» ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника ГУ ДФС у Волинській області за п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

Тобто, на час звільнення з посади позивача було відсторонено від роботи.

Підставою для винесення такого наказу був акт службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21.04.15р., яке проводилось на підставі Розпорядження в.о. голови ДФС України № 77-р від 25.03.15р. Під час проведення службового розслідування були використані матеріали оперативної перевірки ДФС України щодо обставин надзвичайної події, яка мала місце 09.02.15р. та полягала у виявленні факту отримання хабара заступником начальника ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_3 та начальником управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_4, а також пояснення посадових осіб органів ДФС.

Зокрема, в акті службового розслідування вказано, що згідно з спецповідомленням про надзвичайну подію від 09.02.15р. № 89/08-01-29, складеного УВБ ГУ ДФС у Волинській області та направленого на адресу ГУВБ Державної фіскальної служби України, стало відомо, що 09.02.15р. близько 14.00 год. на вул. Кравчука в м.Луцьк, під час отримання неправомірної вигоди в сумі 400 тис. грн.. «на гарячому» затримано позивача та начальника управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Волинській області.

За результатами службового розслідування комісія дійшла висновку, що заступник начальника ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_3 не забезпечив належне виконання наказу ГУ ДФС області від 13.01.15р. № 10 «Про розподіл обов'язків між керівництвом ГУ ДФС області» щодо ефективної організації роботи структурних підрозділів та Положення про ГУ ДФС у волинській області, що призвело до порушення відносно позивача кримінального провадження за ст. 368 Кримінального кодексу України чим допустив порушення ст. 10, 17 Закону України «Про державну службу», ст. 139 Кодексу законів про працю України та ст.ст. 4, 6, 11, 12 Закону України «Про правила етичної поведінки» (втратив чинність з 26.04.15р.).

Аналіз змісту акту службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21.04.15р. та висновків комісії за результатами його проведення свідчить, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом його звільнення з займаної посади був факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 Кримінального кодексу України. Обставини вчинення позивачем таких протиправних дій є предметом розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000081.

З пояснень представників сторін та долучених до справи документів судом встановлено, що таке кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді. Вирок судом у цій справі ще не постановлений.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу ДФС України № 41-ДС від 21.05.15р. на предмет його відповідності вимогам законодавства суд керувався наступним.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначаються Законом України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII "Про державну службу", статтею 30 якого встановлено, що припинення державної служби може відбуватися як на підставах визначених положеннями цієї статті, так і на підставах, передбачених Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Позивач був посадовою особою Державної фіскальної служби України на якого відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» поширюються положення цього Закону.

Статтею 65 вказаного Закону передбачена відповідальність за корупційні або пов'язані з корупцією правопорушення.

Так, згідно з положеннями цієї статті, за вчинення корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в ч.1 ст. 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов'язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов'язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Обмеження щодо заборони особі, звільненій з посади у зв'язку з притягненням до відповідальності за корупційне правопорушення, займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, встановлюється виключно за вмотивованим рішенням суду, якщо інше не передбачено законом.

Особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи є підставою для припинення трудового договору.

Вказане кореспондується з положеннями статті 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Системний аналіз положень вказаних нормативних актів дає підстави дійти висновку, що законодавством передбачений чіткий порядок притягнення особи до відповідальності, в тому числі дисциплінарної, за вчинення корупційного правопорушення. Зокрема, притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення такого правопорушення є самостійною підставою для звільнення особи з займаної посади. При цьому, на час розслідування кримінального провадження та розгляду такого судом, особа повинна бути відсторонена від посади. Лише у випадку не застосування судом до особи покарання або не накладення на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, таку особу може бути притягнено до дисциплінарної відповідальності, зокрема шляхом звільнення з займаної посади з інших передбачених законом підстав.

З наявного у справі акту службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21.04.15р. та пояснень представника відповідачів судом встановлено, що під одноразовим грубим порушенням позивачем трудових обов'язків відповідач вважає вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 368 Кримінального кодексу України, і саме з цією обставиною відповідач-1 пов'язує звільнення ОСОБА_3 з займаної посади.

Пленум Верховного Суду України в п. 27 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами) роз'яснив, що, вирішуючи питання про законність звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, та, з'ясовуючи, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано (могло бути завдано) шкоду.

Пунктом 18 вказаної Постанови передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

В даному випадку суд зазначає, що при винесенні оскаржуваного наказу ДФС України дана невірна юридична кваліфікація підставам звільнення позивача, оскільки відповідач-1 пов'язував звільнення саме з вчиненням позивачем кримінального правопорушення, а не з порушенням трудових обов'язків. При цьому, на даний час відсутні підстави для зміни судом формулювання причин звільнення на п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки, як вже зазначалось, відсутній вирок суду, який набрав законної сили, про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності.

Крім того, звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

У відповідності до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Стаття 149 КЗпП України встановлює, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Зі змісту акту службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21.04.15р. слідує, що про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення відповідачам стало відомо 09.02.15р., зокрема, після отримання спецповідомлення УВБ ГУ ДФС у Волинській області № 89/08-01-29 про надзвичайну подію. Оскаржуваний наказ прийнято 21.05.15р., тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 148 КЗпП України.

При вирішенні спору суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини та висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладених у його постановах (ч. 2 ст. 8, ч.1 ст. 2442 КАС України).

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.. 43 Конституції України дає підстави для висновку, що за змістом ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі N 6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України".

В цьому ж рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідності до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також чи такі рішення прийняті обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не доведено правомірності оскаржуваного наказу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного наказу (в частині що стосується ОСОБА_3), порушено встановлений законом порядок звільнення позивача з займаної посади та невірно застосовано п.1 ст. 41 КЗпП України. За таких обставини, спірний наказ в цій частині підлягає скасуванню як незаконний, а ОСОБА_3 підлягає поновленню на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Волинській області.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Таким чином, задоволенню також підлягає позовна вимога про стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95р.

При цьому, з урахуванням того, що позивача за ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м.Києва було відсторонено від займаної посади без збереження заробітної плати до 22.07.15р., середній заробіток слід стягнути з ГУ ДФС у Волинській області за період з 23.07.15р. по 09.11.15р.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.99р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою про заробітну плату ОСОБА_3 за період з 01.01.15р. по 30.04.15р., розмір заробітної плати позивача за січень 2015 року становив 4894,68 грн., за лютий 2015 року 1476,17грн. В березні та квітні 2015 року заробітна плата позивачу не нараховувалась у зв'язку з відстороненням його від посади. Середньоденна заробітна плата становить 266,04 грн. Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням кількості робочих днів з 23.07.15р. по 09.11.15р. становить 19953,00 грн.

Розмір середньої заробітної плати за один місяць, обрахованої відповідно до п.8 Порядку, та стягнення якого підлягає до негайного виконання у зв'язку з поновленням на посаді, становить 5586,84 грн.

Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування п.3 Наказу Державної фіскальної служби України від 21.05.15р. № 41-ДС в частині внесення до Репозитарія звітності і статистичної інформації ДФС України відомостей, що стосуються ОСОБА_3 суд вважає таку необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Так репозитарій звітності і статистичної інформації ДФС України по своїй суті є архівом всіх наказів, які прийняті ДФС України, а тому дії щодо відображення оскаржуваного наказу в такій базі даних є правомірними.

Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів за вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Тому, підстави для застосування вимог ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України щодо розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями. 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

п о с т а н о в и в :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 41 від 21.05.15р. «По накладення дисциплінарного стягнення», в частині звільнення з посади заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області ОСОБА_3 за п.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області з 22 травня 2015 року.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 19953 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) гривні 00 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 та стягнення на його користь заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5586 (п'ять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) гривень 84 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів звернути до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Кузан Р.І.

Суддя Кухар Н.А.

Суддя Лейко-Журомська М.В.