Справа № 2014/3391/2012
Суддя: Бібік О. В.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №2014/3391/2012
Пр. №2-а/621/2/14
ПОСТАНОВА

Іменем України

03.12.2014 суддя Зміївського районного суду Харківської області Бібік О.В.,

розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов"язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15.08.2012 року позивач - ОСОБА_1 - звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області, в якому просила визнати протиправним порушення відповідачем права на справедливий і публічний розгляд судової справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо прав на відшкодування за рахунок держави нанесеної ядерної шкоди та зобов'язань, прийнятих державою Україна в рамках застосування гарантій наданих позивачу статтею 55 Конституції України на оскарження в суді дій, бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб які порушують права і свободи людини і громадянина. Ця стаття Конституції України гарантує обов'язковість судових рішень на всій території України для усіх суб'єктів владних повноважень, зобов'язати відповідача негайно вчинити дії по нарахуванню та виплаті належних позивачу, ОСОБА_1, державної та додаткової пенсії в розмірі, визначеному постановою Зміївського районного суду Харківської області по адміністративній справі № 2-а-203/09 від 21.04.2009 року, в редакції постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2009 року (в єдиному реєстрі судових рішень України - №7884134), які набрали законної сили, зобов'язати відповідача утриматися від вчинення будь- яких дій, які суперечать постановам Зміївського районного суду Харківської області по адміністративній справі № 2-а- 203/09 від 21.04.2009 року та Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2009 року , які набрали законної сили, та суперечать Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», встановити відсутність компетентності (повноважень) відповідача - суб'єкта владних повноважень не виконувати, скасовувати, змінювати, свавільно коментувати судові рішення, завдаючи при цьому особисто ОСОБА_1 як матеріальні, так і моральні страждання, порушуючи при цьому норми статей Конституції України та Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», стягнути з відповідача суб'єкта владних повноважень кошти на відшкодування шкоди завданої позивачу його незаконними діями.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.08.2012 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1

Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2012 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 24 січня 2013 року відмовлено у відкритті провадження та роз»яснино, що позивач не позбавлений можливості захистити своє право в суді не у спосіб відновлення матеріального права, а шляхом визнання протиправною дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень на стадії виконання чинного судового рішення у спосіб, визначений законом.

Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2013 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 березня 2013 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 жовтня 2014 року касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області залишено без задоволення, а ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2012 року без змін.

07 листопада 2014 року до канцелярії суду надійшла вищезазначена справа та передана судді Бібіку О.В. для продовження розгляду справи.

Представник відповідача, УПФУ у Зміївському районі Харківської області ОСОБА_2, 28 листопада 2014 року надав до канцелярії суду заперечення на адміністративний позов, в яких вказує, що виплата пенсії ОСОБА_1, інваліду ЧАЕС 2-ї групи, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно рішення Зміївського районного суду від 21 квітня 2009р. по справі № 2-а-203/09 , управління ПФУ в Зміївському районі зобов'язано здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1, в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком та провести відповідні виплати з 22 травня 2008 року.. ОСОБА_1 зроблений перерахунок основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за період з 22 травня 2008 року і проведені відповідні виплати. 19 червня 2011 року набрав чинності Закон України „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2011 рік" Частиною 7 цього Закону доповнено Прикінцеві положення пунктом 4 такого змісту : „ 4. Установити, що у 2011 році норми і положення статей 39,50,51,52,54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни „ , статей 14,22,37 та частини 3 статті 43 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб , звільнених з військової служби, та деяких інших осіб „ застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік „. Враховуючи положення вищевказаного Закону України і на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011р. № 745 „Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", яка набрала чинності 23 липня 2011 , органи ПФУ сплачували в листопаді-грудні 2011р. інвалідам ЧАЕС., в т.ч. і ОСОБА_1, основну і додаткову пенсії в розмірах, встановлених пунктом 1 цієї постанови . З 1 січня 2012р. ОСОБА_1.. як інваліду ЧАЕС 2-ї групи, пенсія перерахована у відповідності до п. 3 прикінцевих положень ЗУ «Про державний бюджет на 2012 рік» і постанови КМУ від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 визнано конституційним пункт 4 Прикінцевих положень ЗУ «Про державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ з наступними змінами. З 1 січня 2013 року пенсія ОСОБА_1 перерахована у відповідності до ЗУ «Про державний бюджет України на 2013 рік». Рішенням Конституційного суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 визнано повноваження КМУ щодо регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Пенсія ОСОБА_1 нарахована і виплачується у відповідності з чинними законодавством. Крім того, підставою для звернення позивачки до суду з позовними вимогами фактично є невиконання відповідачем рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 квітня 2009р. по справі № 2-а-203/09. . Звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою про зобов 'язання провести перерахунки пенсії згідно рішення суду, позивачка, таким чином, порушила питання, що стосується здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, порядок розгляду якого визначений в ст.. 267 КАС України. Стаття 267 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання. Згідно ч.9 ст.267 КАСУ особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. Така заява подається протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред 'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідною постановою суду. У разі відповідності заяви вимогам, визначеним в статті 267 КАС України, вона підлягає розгляду та вирішенню судом протягом десяти днів з дня її отримання. В іншому випадку вона ухвалою суду повертається заявнику. Стаття 267 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання. Згідно ч. 9 ст. 267 КАСУ особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. Така заява подається протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред 'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідною постановою суду. У разі відповідності заяви вимогам, визначеним в статті 267 КАС України, вона підлягає розгляду та вирішенню судом протягом десяти днів з дня її отримання. В іншому випадку вона ухвалою суду повертається заявнику. КАС України передбачає загальні та спеціальні способи судового контролю. Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають в розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців. Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому ст..181 КАСУ. Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст..267 КАСУ, зокрема, до них належать; зобов 'язання суб'єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладання штрафу за невиконання судового рішення та ін. Позивачка, звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, фактично просить зобов'язати відповідача виконати рішення суду, яке вже набрало законної сили і повинно виконуватися відповідачем без ухвалення будь-яких додаткових судових рішень (статті 14 та 255 КАСУ). Суд першої інстанції не вправі зобов 'язувати відповідача виконувати рішення суду, яке і так є обов 'язковим до виконання для осіб, які беруть участь в справі. Чинним законодавством не передбачено права суду приймати рішення про зобов'язання виконувати інше рішення суду. Згідно ст.. 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження ". Просив у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ч. 4, п. 4 ч. 5 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі не пізніше пяти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з того, що Україна є соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 1, 3, частина перша статті 8, стаття 21, частини друга, третя статті 22, стаття 23, частина перша статті 24, частина перша статті 64 Основного Закону України).

Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім'ї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України "кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло" (стаття 48), "пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом" (частина третя статті 46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Соціальне забезпечення громадян, яким встановлено статус "Дитина війни" здійснюється відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18 листопада 2004 року № 2195-ІV. Стаття 6 цього Закону встановлює, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Стаття 110 Закону України "Про державний бюджет на 2006 рік" від 20 грудня 2005 року № 3235- ІV встановлювала, що пільги дітям війни, передбачені абзацом 7 статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" запроваджується з 1 січня 2006 року, а пільги, встановлені статтею 6 цього Закону - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Норми статті 110 Закону України "Про державний бюджет України на 2006 рік" у відповідності до Бюджетного кодексу України мають дію в часі, тобто діють тільки на протязі одного бюджетного року.

Згідно п. 12 статті 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року № 489-V дію статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" зупинено на 2007 рік з урахуванням положень ст. 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік", яка передбачає, що в 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які є інвалідами, у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. № 6-рп/2007 положення п. 12 ст.71 та ст. 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік" визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Статтею 7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій для дітей війни здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Пенсійний фонд України діє на підставі Положення «Про Пенсійний фонд України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007р. № 1261. Відповідно до п.8 зазначеного Положення бюджет Пенсійного фонду України формується з чітко визначених джерел (ст.72 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003р. № 1058-ІУ, далі по тексту - Закон № 1058) і щороку затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частина 3 статті 4 Закону № 1058 закріплює, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення та джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення.

Частина 2 статті 72 Закону № 1058 встановлює норму, згідно якої кошти Пенсійного фонду України не включаються до Державного бюджету України. В частині 1 статті 5 Закону № 1058 зазначено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Норми ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" суперечать Закону № 1058 в частині визначеного мінімального розміру пенсії за віком та спрямування коштів на виплату допомоги.

Відповідно до ч.І ст.28 Закону № 1058, за наявності достатнього страхового стажу мінімальний розмір пенсії за віком для осіб, які втратили працездатність, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, визначеного законом. Частина 3 статті 28 цього ж Закону встановлює норму, згідно якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частиною першою, застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Разом з тим, для розрахунку доплати до пенсії особам, яким встановлено статус „дитина війни", величина мінімальної пенсії за віком на законодавчому рівні не встановлена, оскільки нормативно-правовими актами, які діють на території України, для окремих категорій населення країни встановлені різні величини показника мінімальної пенсії. Також відсутній механізм реалізації положень статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни".

При цьому норми частини 1 статті 73 Закону № 1058 дають вичерпний перелік видів виплат, на які можуть бути спрямовані кошти Пенсійного фонду України, а саме на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду України.

Одночасно норми частини 2 статті 73 Закону № 1058 забороняють використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Виплата державної соціальної допомоги у відповідності до Закону України „Про соціальний захист дітей війни" не відноситься до жодного з переліку використання коштів Пенсійного фонду.

Листом від 31 серпня 2007р. № 21-46-561 Міністерство юстиції України також зазначає, що мінімальний розмір пенсій за віком, зазначений в статті 28 Закону № 1058. встановлюється виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Питання, пов'язані з підвищенням пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії відповідно до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", слід вирішувати шляхом внесення змін до Закону України „Про соціальний захист дітей війни".

Такі зміни до статті 6 закону України «Про соціальний захист дітей війни» і були внесені згідно пункту 2 частини 41 статті 85 розділу II Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 р. № 107-УІ. Стаття 6 викладена в новій редакції, а саме: „Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України „Про соціальний статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсій або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону україни „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дане підвищення провадиться за їх вибором згідно одного з законів".

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008р. № 10рп/2008 вищезазначені зміни визнані неконституційними.

Згідно Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-17 „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет на 2011 рік", який набрав чинності 19 червня 2011 року, у 2011 році норми і положення статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Крім того, Постановою від 6 липня 2011 року № 745 «.Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " (3551-12) та „Про жертви нацистських переслідувань" (1584-14) до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49,80 грн.

Законами про Державний бюджет України на 2011-2013 роки встановлено, що норми статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, з огляду на наявні фінансові ресурси Державного бюджету та бюджету Пенсійного фонду на 2011-2013 роки. Тобто, держава гарантує виплату певних видів пенсій, підвищень, компенсацій та допомоги у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Слід зазначити, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012р. № 3- рп/2012 Кабінет Міністрів може визначати розміри соціальних виплат у межах затверджених видатків у державному бюджеті.

Здійснення соціальних виплат у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів, є гарантією своєчасного та в повному обсязі отримання громадянами соціальних виплат та пільг.

Постановою КМУ від 28 грудня 2011р. № 1381 „Про підвищення рівня соціального захисту найуразливіших верств населення встановлено, що дітям війни до пенсії підвищення, встановлене статтею 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" провадиться у розмірі 7% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Підставою для звернення ОСОБА_1 до суду є невиконання відповідачем рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 квітня 2009 року.

Звертаючись до суду з позовною заявою про зобовязання виконати рішення суду, ОСОБА_1 таким чином, порушила питання, що стосується здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, порядок розгляду якого визначений в ст. 267 КАС України.

Стаття 267 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання.

Згідно ч. 9 ст. 267 КАС України, особа позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених субєктом владних повноважень відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. Така заява подається протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку предявлення до виконання виконавчого листа, виданого відповідною постановою суду. У разі відповідності заяви вимогам, визначеним у статті 267 КАС України, вона підлягає розгляду та вирішенню судом протягом десяти днів з дня її отримання. В іншому випадку вона ухвалою повертається заявнику.

КАС України передбачає загальні та спеціальні способи судового контролю. Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають в розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців. Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому ст. 181 КАС України. Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст. 267 КАС України, зокрема, до них належать: зобовязання субєкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення , накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

ОСОБА_1, звертаючись з даним позовом до суду, фактично просить зобовязати відповідача виконувати рішення суду, яке вже набрало законної сили і повинно виконуватися відповідачем без ухвалення будь якого додаткового судового рішення (статті 14 та 255 КАС України). Суд не вправі зобовязувати відповідача виконувати рішення суду, яке і так є обовязковим до виконання для осіб, які беруть участь у справі. Чинним законодавством не передбачено права суду приймати рішення про зобовязання виконувати інше рішення суду. Згідно ст.. 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, закон надає право на примусове виконання рішення суду особі, на користь якої ухвалено рішення, в межах виконавчого провадження.

Відповідальність за невиконання рішення, що зобовязує боржника вчинити певні дії, встановлено статтею 89 Закону України «Про виконавче провадження».

Системний аналіз вказаних статей дає підстави для висновку, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої в примусовому порядку виконується рішення суду. У випадку, якщо особа вважає, що протиправними діями боржника або державного виконавця при виконанні рішення порушуються її права, остання має право захищати свої права в порядку, встановленому чинним законодавством (зокрема, в порядку статті 181 КАС України).

При цьому чинне законодавство не передбачає такого способу захисту в межах виконавчого провадження як звернення до суду з позовом про зобовязання виконати рішення суду, оскільки у цьому випадку відбувається нашарування судових рішень, що не призводить до ефективного захисту прав осіб.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов заявлено без відповідних правових підстав, а тому він не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160 163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Суддя Бібік О.В.