Справа № 2а-7119/11/1370
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ К/800/41251/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Олендера І.Я.,

при секретарі: Бруй О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2011 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року

у справі №2а-7119/11/1370

за позовом Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова (надалі - ДПІ у Личаківському районі м.Львова)

до Колективного виробничого підприємства «Енергомонтаж» (надалі - КВП «Енергомонтаж»)

Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Ново-Строй» (надалі - ТОВ «СК «Новострой»)

про стягнення коштів за нікчемними правочинами, -

встановив:

Позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив суд стягнути з КВП «Енергомонтаж» в дохід держави все одержане за нікчемними правочинами в сумі 3256243,20грн. та стягнути з ТОВ «СК «Новострой» в дохід держави все одержане за нікчемними правочинами в сумі 3256243,20грн.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.12.2011р. провадження у справі у частині позовних вимог ДПІ у Личаківському районі м.Львова до ТОВ «СК «Ново-Строй» було закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 157 КАС України у зв'язку із ліквідацією товариства.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01.12.2011р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2014р., в позові відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій ставить питання про скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу КВП «Енергомонтаж» зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судами надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника КВП «Енергомонтаж», перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом проведено позапланову виїзну перевірку КВП «Енергомонтаж» з питань правильності формування податкового кредиту та податкових зобов'язань в розрізі контрагентів за періоди: червень-липень 2010р., листопад-грудень 2010р., про що складено акт №161/23-2/01018671 від 15.03.2011р.

За наслідками проведеної перевірки, на думку податкового органу, встановлено порушення пп.7.4.1, пп.74.4 п.7.4 ст.7 Закону України «Про порядок на додану вартість», в результаті чого завищено податковий кредит на суму 1079519,00грн.

Під час проведення перевірки податковий орган дійшов висновку про відсутність факту передачі товару від продавця до покупця, тому правочини укладені між КВП «Енергомонтаж» та ТОВ «СК «Ново-Строй», тобто здійснені без мети настання реальних наслідків, а тому відповідно до ст.203 та 215 Цивільного Кодексу України є нікчемними та такими, що не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якими погодилась колегія апеляційного суду, цілком правильно та обґрунтовано виходив з наступного.

Судами також встановлено, що між ТОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) та КВП «Енергомонтаж» (покупець) було укладено договір поставки №26-06/10 від 26.06.2010р., згідно з яким постачальник зобов'язується передати у власність покупця акумуляторні батареї згідно специфікації, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити зазначену продукцію.

Також, ТОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) та КВП «Енергомонтаж» (покупець) уклали договір поставки №14-07/10 від 14.07.2010р., згідно з яким постачальник зобов'язується передати у власність покупця обладнання відповідно до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити зазначену продукцію.

На підтвердження виконання укладених вищезазначених договорів та використання у своїй господарській діяльності товарів, придбаних у контрагента ТОВ «СК «Ново-Строй», відповідачем було надано копії цих договорів, а також копії:

- додаткового договору від 20.07.2010р. до договору поставки № 26-06/10 від 26.06.2010р., згідно з яким ТОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) та КВП «Енергомонтаж» (покупець) вирішили замінити частково грошові зобов'язання покупця щодо оплати першої поставленої партії товару на зобов'язання щодо оплати простими векселями та відповідно надано копії цих векселів;

- актів пред'явлення векселя до платежу, розписок в отриманні платежу за векселем;

- податкової накладної № 297150 від 30.06.2010р.

- виписки по банківському рахунку відповідача за липень 2010 року;

- посвідчення про відрядження керівника відповідача та звіту про використання коштів, наданих на відрядження:

- специфікації до договору поставки № 14-07/10 від 14.07.2010р.;

- додаткового договору від 08.12.2010р. до договору поставки № 14-07/10 від 14.07.2010р., згідно з яким ТзОВ «СК «Ново-Строй» (постачальник) та КВП «Енергомонтаж» (покупець) вирішили замінити частково грошові зобов'язання покупця щодо оплати першої поставленої партії товару на зобов'язання щодо оплати простими векселями:

- податкових накладних № 313002 від 16.07.2010р. № 312008 від 15.07.2010р.

- накладної № 313002 від 16.07.2010р.

- виписки по банківському рахунку відповідача за серпень 2010р.;

- акту приймання-передачі векселів від 10.12.2010р., складеного ТОВ «СК «Ново- Строй» та КВП «Енергомонтаж».

Враховуючи вищезазначені докази, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність порушень позивачем п.п.7.4.1., п.п.7.4 4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», встановлених у акті перевірки № 161/23-2/01018671 від 15.03.2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 ст.208 названого Кодексу передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Отже, аналіз наведених приписів дає підстави для висновку про те, що для кваліфікації правочину як такого, що порушує публічний порядок, та як наслідок -застосування зазначених конфіскаційних санкцій до учасників такого правочину, Закон передбачає наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність цього правочину публічно-правовим актам держави, що одночасно становить правопорушення у вигляді злочину чи адміністративно-правового делікту. Враховуючи, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи (ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України), то виявлення умислу в діях учасників правочину передбачає обов'язкове встановлення персоналій посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставин, за яких такий умисел виник. Без з'ясування наведених фактичних даних саме по собі порушення норм податкового законодавства є підставою для нарахування податкових зобов'язань платникам-учасникам такого правочину, однак не є свідченням укладення правочину, який порушує публічний порядок.

Оскільки податковим органом не доведено в межах належності і допустимості доказів здійснення відповідачами господарських операцій з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, у матеріалах справи відсутні докази набрання законної сили вироком суду по кримінальній справі щодо притягнення посадових осіб відповідача (носіїв умислу) до кримінальної відповідальності за свідоме укладення спірного договору з метою ухилитися від оподаткування або безпідставно отримати податкову вигоду, тому правильними є висновки судів про відсутність підстав для застосування правових наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

За таких обставин, колегія касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.

За таких обставин, судами першої та апеляційної інстанцій, виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області - залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ О.В. Вербицька

___________________ І.Я. Олендер