Справа № 2а-4374/10/1070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року м. Київ К/9991/7170/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Борисенко І.В., Лосєва А.М.,

секретар судового засідання Кохан О.С.,

за участю:

представника відповідача - Іващенка Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року

у справі № 2а-4374/10/1070

за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області (правонаступником якої є Вишгородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області)

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області (далі - відповідач) про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /3 від 25 квітня 2007 року.

Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року позов був задоволений. Визнано нечинним податкове повідомлення-рішення від 25 квітня 2007 року № /3. Стягнуто з Державного бюджету України на користь суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 здійснені ним судові витрати у сумі 3,40 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Вишгородському районі Київської області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2, посилаючись на те, що постанова Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

У відповідності до положень частини 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України у спарві здійснено заміну відповідача - ДПІ у Вишгородському районі Київської області його правонаступником - Вишгородською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Вишгородському районі Київської області провела невиїзну планову документальну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 за період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2006 року, за результатами якої був складений акт № 31/17-164/НОМЕР_1 від 02 жовтня 2006 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 93719,96 грн., у тому числі: в 3 кварталі 2004 року - 5726,60 грн., в 4 кварталі 2004 року - 11635,40 грн., в 1 кварталі 2005 року - 7018,80 грн., в 2 кварталі 2005 року - 11635,40 грн., в 3 кварталі 2005 року - 14444,00 грн., в 4 кварталі 2005 року - 13134,70 грн., в січні 2006 року - 1348,00 грн., в лютому 2006 року - 8509,50 грн., в березні 2006 року - 3481,90 грн., в квітні 2006 року - 7690,23 грн., в травні 2006 року - 3416,10 грн., в червні 2006 року - 3881,93 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 в порушення вимог підпункту 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про податок на додану вартість» безпідставно застосовував нульову ставку податку на додану вартість, оскільки згідно наданих до перевірки подорожніх листів вантажного автомобіля в міжнародному сполученні, міжнародних товарно-транспортних накладних (перелік та реквізити яких наведені на 7-10 аркушах акту перевірки) перевізником вказане ТОВ «Альбі».

При цьому, в акті перевірки було встановлено, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2: згідно реєстраційної картки та фактично здійснював такий вид діяльності за КВЕД: діяльність вантажного автомобільного транспорту (пункт 1.13 акту); являється платником податку на додану вартість, єдиного податку, збору за забруднення навколишнього природного середовища, податку з доходів фізичних осіб - найманих працівників (пункт 1.7 акту); для здійснення підприємницької діяльності уклав трудові угоди з громадянами: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (пункт 1.8 акту); для здійснення господарської діяльності використовував такі транспортні засоби: автомобіль марки «DAF» 95/380 FX 1998 року випуску (орендований у ТОВ «Альбі» згідно договору оренди від 12 вересня 2005 року № 31/5), автомобіль марки «DAF» 1996 року випуску (орендований у ТОВ «Альбі» згідно договору оренди від 01 липня 2004 року № 31/4).

09 жовтня 2006 року ДПІ у Вишгородському районі Київської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 140579,94 грн., у тому числі: 93719,96 грн. - за основним платежем, 46859,98 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням ДПІ у Вишгородському районі Київської області від 01 грудня 2006 року №16777/10/25-010/23 «Про результати розгляду скарги» було скасовано податкове повідомлення-рішення № /0 від 09 жовтня 2006 року в частині визначення суми податкового зобов'язання за основним платежем на суму 902,96 грн. та частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій на суму 451,48 грн.

В свою чергу, ДПІ у Вишгородському районі Київської області на підставі вказаного акту перевірки та з урахуванням процедури адміністративного скарження прийняла податкові повідомлення-рішення № /1 від 07 грудня 2006 року, № /2 від 05 лютого 2007 року та № /3 від 25 квітня 2007 року, якими згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 139225,50 грн., у тому числі: 92817,00 грн. - за основним платежем, 46408,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач правомірно застосував нульову ставку оподаткування податком на додану вартість по операціях з міжнародного переведення вантажів, оскільки безпосередньо суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 як перевізник надавав транспортні послуги з міжнародного переведення вантажів, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а зазначення в подорожніх листах вантажного автомобіля в міжнародному сполученні та міжнародних товарно-транспортних накладних перевізником ТОВ «Альбі» зумовлене тим, що орендовані автомобілі, які позивач використовував для міжнародних перевезень, належать ТОВ «Альбі» на праві власності, що також було підтверджено листами ТОВ «Альбі» від 06 жовтня 2006 року № 33 та від 02 липня 2007 року б/н, з урахуванням обставин, викладених у листі Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України від 18 червня 2007 року за вих. № 2130/4-2, а також зважаючи на те, що водії, вказані у подорожніх листах вантажного автомобіля в міжнародному сполученні та міжнародних товарно-транспортних накладних, перебувають у трудових відносинах саме з позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Правове регулювання перевезення вантажів здійснюється відповідно до глави 32 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та інших законодавчих актів.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про транспорт» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу автомобільного транспорту входять підприємства автомобільного транспорту, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів, авторемонтні і шиноремонтні підприємства, рухомий склад автомобільного транспорту, транспортно-експедиційні підприємства, а також автовокзали і автостанції, навчальні заклади, ремонтно-будівельні організації та соціально-побутові заклади, інші підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, що забезпечують роботу автомобільного транспорту.

За визначеннями, наведеними у пункті 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), транспортна послуга - це перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов'язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом; договір про перевезення вантажів - це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов'язки та відповідальність сторін щодо їх додержання; експедитор з перевезення вантажів - це працівник, який забезпечує виконання комплексу операцій транспортно-експедиторського обслуговування під час перевезення вантажів; перевізник - це особа, яка надає послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом загального користування.

Положеннями статті 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - це суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; перевізник - це юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов'язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Згідно з абзацом 1 підпункту 3.1.3 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування податком на додану вартість є вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорту), поставки транспортних послуг по перевезенню пасажирів, вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу за межами державного кордону України.

Пунктом 6.1 статті 6 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об'єкти оподаткування, визначені статтею 3 цього Закону, за винятком операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно з цим Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків.

Відповідно до підпункту 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при експорті товарів та супутніх такому товару послуг ставка податку становить нуль відсотків до бази оподаткування поставки транспортних послуг залізничним, автомобільним, морським та річковим транспортом по перевезенню пасажирів, багажу, вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу за межами державного кордону України, а саме: від пункту за межами державного кордону України до пункту знаходження зовнішнього митного контролю України; від пункту знаходження зовнішнього митного контролю України до пункту за межами державного кордону України; між пунктами за межами державного кордону України, а також авіаційним транспортом: від пункту за межами державного кордону України до пункту проведення митних процедур з пропуску пасажирів, багажу, вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу через митний кордон на митну територію України (включаючи внутрішні митниці); від пункту проведення митних процедур з пропуску пасажирів, багажу, вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу через митний кордон за межі митного кордону України (включаючи внутрішні митниці) до пункту за межами державного кордону України; між пунктами за межами митного кордону України. У разі коли поставка транспортних послуг, визначених частиною першою цього підпункту, здійснюється у вигляді брокерських, агентських або комісійних операцій з транспортними квитками, проїзними документами, укладання договорів або рахунків на транспортування пасажирів або вантажів довіреною особою перевізника, операції з таких послуг оподатковуються за ставкою, передбаченою пунктом 6.1 цієї статті.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, право на застосування нульової ставки податку на додану вартість згідно із підпунктом 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) має платник, який безпосередньо надає транспорті послуги з міжнародного перевезення пасажирів та вантажів.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 здійснював такий вид діяльності як внутрішні та міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом на підставі ліцензій серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3, виданих Міністерством транспорту України (т.1 арк. справи 50-51); усі договори переведення за 2004 - 2006 роки є двосторонніми, укладеними безпосередньо між клієнтом як замовником та позивачем як перевізником; суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 не залучав до виконання власних зобов'язань по перевезеннях ТОВ «Албі» чи будь-яких інших суб'єктів господарювання; серед договорів перевезення, укладених позивачем як стороною перевізником, наявні договори перевезення, в яких клієнтом виступали експедитори; довідкою Акціонерного банку «Київська Русь» про рух коштів на банківському рахунку суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 та банківською випискою по рахунку позивача підтверджено, що всі розрахунки за надані послуги проводились безпосередньо між клієнтами та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 як перевізником; жодних інших коштів, окрім орендної плати за користування транспортними засобами по договорах оренди вантажних автомобілів, на рахунок ТОВ «Альбі» з рахунку позивача не перераховувалось; зі сторони ТОВ «Альбі» грошові кошти на рахунок позивача не надходили (т.3 арк. справи 1-24); водії, вказані у подорожніх листах вантажного автомобіля в міжнародному сполученні та міжнародних товарно-транспортних накладних, перебувають у трудових відносинах саме з позивачем (т.1 арк. справи 52-54); листом від 06 жовтня 2006 року № 33 ТОВ «Альбі» повідомило, що між ним та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 існували лише правовідносини щодо оренди вантажних автомобілів для здійснення вантажних перевезень, винагороду за здійснення перевезень товариство не отримувало, а також по відношенню до цих перевезень пільгою з податку на додану вартість 0% експорт) не користувалося (т.1 арк. справи 196), а листом від 02 липня 2007 року б/н ТОВ «Альбі» підтвердило, що у період дії договорів оренди вантажних автомобілів від 12 вересня 2005 року № 31/5 та від 01 липня 2004 року № 31/4, автомобіль марки «DAF» 95/380 FX 1998 року випуску та автомобіль марки «DAF» 1996 року випуску використовувались виключно суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2, а єдиними операціями, які прямо чи опосередковано стосувалися б вказаних автомобілів у період дії договорів оренди, є виключно орендні відносини, які існували між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 та ТОВ «Альбі» (т.1 арк. справи 203); листом від 18 червня 2007 року за вих. № 2130/4-2 Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України повідомила, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 не являвся учасником Асоціації, проте міг здійснювати міжнародні перевезення і без використання книжки МДП з наданням митним органам інших гарантій (т.1 арк. справи 200).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач правомірно застосував нульову ставку оподаткування податком на додану вартість по операціях з міжнародного переведення вантажів, оскільки безпосередньо він як перевізник надавав транспортні послуги з міжнародного переведення вантажів.

При цьому, суди попередніх інстанцій правомірно відхилили як безпідставні посилання податкового органу на те, що у наданих до перевірки подорожніх листів вантажного автомобіля в міжнародному сполученні, міжнародних товарно-транспортних накладних перевізником вказане ТОВ «Альбі», оскільки автомобілі, які позивач використовував для міжнародних перевезень на праві оренди, належать ТОВ «Альбі» на праві власності, з урахуванням того, що в силу положень статті 800 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наймач самостійно здійснює використання транспортного засобу у своїй діяльності і має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 55, 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ І.В. Борисенко

_____________________ А.М. Лосєв