Справа № 2-а-2965/10
Суддя: Малярчук В. В.
Дата ухвалення: 2010-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Теребовлянський районний суд Тернопільської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2010 року м. Теребовля

Суддя Теребовлянського районного суду Тернопільської області Малярчук В.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Теребовлянському районі про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 01 січня 2010 року по дату винесення рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції від 18.11.2004 року), передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Однак, статтями 77 та 110 Закону України № 3235-ІV від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет на 2006 рік», пунктом 12 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет на 2007 рік» та підпунктом 2 пункту 41 розділу ІІ Внесення змін до деяких законодавчих актів України Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України призупинена дія статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Згідно ОСОБА_2 України наша держава проголошена демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), і визнано, що найвищою соціальною цінністю в ній є людина, її права та свободи, гарантування яких є головним обовязком держави (стаття 3). Права та свободи людини непорушні (стаття 21), їх зміст і обсяги при ухваленні нових законів чи внесенні змін у чинні закони не можуть бути звуженими (стаття 22). Тобто, якщо яким-небудь законом людині було надано право на пільги, гарантії, компенсації, грошові виплати, то в майбутньому не допускається прийняття законів, які звужують, призупиняють чи скасовують це право.

Стаття 8 ОСОБА_2 України зазначає: „В Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України являються нормами прямої дії. Звернення в суд для захисту конституційних прав і свобод людини безпосередньо на основі ОСОБА_2 України гарантується.

Таким чином, якщо який-небудь закон був прийнятий з порушенням ч. 3 ст. 22 ОСОБА_2, а саме: звузив право людини на отримання яких-небудь виплат, пільг чи компенсацій, то такий закон не може застосовуватись, і повинен діяти первинний закон, який надав людині право на вказану виплату, пільгу чи компенсацію. Причому, для цього не є обовязковим наявність Рішення Конституційного Суду України.

Стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» повинна застосовуватись без обмежень, передбачених нормами Законів про бюджет. Підтвердженням правильності такого висновку є п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 „Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя, де зазначено: „Суди при розгляді конкретних справ повинні оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності ОСОБА_2 і у всіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2 як акт прямої дії. Судові рішення повинні грунтуватись на ОСОБА_2, а також на чинному законодавстві, котре не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує ОСОБА_2 у разі: ...коли закон, котрий діяв до введення дію ОСОБА_2 чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Що стосується Рішень Конституційного Суду України, то багатьма Рішеннями КСУ (вищого і єдиного в Україні органу конституційної юрисдикції), а саме: від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 09.07.2007 року № 6-рп/2007, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 були визнані неконституційними (неправомірними) норми Законів про державні бюджети, котрі призупиняли чи обмежували права громадян на отримання соціальних пільг, виплат, компенсацій. В цих Рішеннях КСУ містяться наступні висновки:

1) пільги, компенсації, гарантії являються різновидом соціальної допомоги та невідємною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, а тому звуження змісту та обєму цього права шляхом прийняття нових законів не допускається;

2) закон про Державний бюджет України не може відміняти чи змінювати обєм прав та обовязків, пільг, компенсацій та гарантій, передбачених іншими законами України;

3) призупинення Законом про Державний бюджет України дії інших законів України по наданні пільг, гарантій та компенсацій, внесення змін в інші закони України, не відповідає ОСОБА_2 України;

4) Верховна Рада України не правомочна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати в нього положення про внесення змін в діючі закони України, призупиняти дію окремих законів України.

Останні три висновки містяться в Рішеннях Конституційного Суду України від 09.07.2007 року та від 22.05.2008 року. В цих же рішеннях містяться висновки КСУ про невідповідність ОСОБА_2: вищезгаданих норм Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» та Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік», котрими було призупинено дію статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни».

Так, рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року пункт 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено дію статті 6 Закону України № 2195-ІV від 18 листопада 2004 року «Про соціальний захист дітей війни», визнано неконституційним.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 пункт 41 розділу ІІ Внесення змін до деяких законодавчих актів України Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України визнано неконституційним.

Згідно пункту 5 рішення Конституційного суду від 9 липня 2007 року рішення має преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв`язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дій положень статтей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Згідно пункту 6 рішення Конституційного суду від 9 липня 2007 року рішення є обов`язковим для виконання на території України, остаточним не може бути оскаржене.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 19 ОСОБА_2 України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 України та законами України.

Розмір соціальної допомоги відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» становить 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Мінімальна пенсія за віком відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Статтями 21, 22 ОСОБА_2 України передбачено, що права та свободи людини є невідчужуваними та непорушними, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Таким чином, починаючи з 22.05.2008 року і на день розгляду справи є чинним положення ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у відповідності до якого і повинно здійснюватись нарахування та виплата підвищення до пенсії позивачу.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 18, 71, 86, 158, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 1, 3, 8, 19, 21, ч.3 ст.22 ОСОБА_2 України, ст.ст. 3, 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішеннями Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 „Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя-

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити.

Визнати відмову управління Пенсійного фонду України у Теребовлянському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 01 січня 2010 року по 21 грудня 2010 року такою, що суперечить та не відповідає вимогам статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Теребовлянському районі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 01 січня 2010 року по 21 грудня 2010 року.

Стягнути з Державного бюджету України 3 грн. 40 коп. державного мита в користь ОСОБА_1, сплаченого нею при зверненні з позовом до суду.

Постанова підлягає до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Теребовлянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: