Справа № 2а-17600/12/2670
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" листопада 2015 р. м. Київ К/800/39896/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого суддіГоловчук С.В. (суддя-доповідач),
суддівЛіпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

секретар судового засідання Малина Л.В.,

за участю позивача, представника позивача - ОСОБА_4., представників відповідача - Коваленка С.П., Василюка Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_7

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_7 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, третя особа - Голова комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цай Володимир Миколайович, про визнання протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював на посаді заступника директора інспекційного департаменту - начальника відділу інспектування державних пенсійних фондів, компаній зі страхування життя і медичного страхування Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Держфінпослуг). Наказом Держфінпослуг від 26 листопада 2012 року № 515-к позивача звільнено з посади згідно із пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг . Вважаючи своє звільнення протиправним, просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Держфінпослуг від 26 листопада 2012 року № 515-к; поновити на посаді заступника директора Інспекційного департаменту Держфінанпослуг; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивача правомірно звільнено у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг. Перевіряючи наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права, суди виходили з положень статті 104 Цивільного кодексу України.

Проте, такі висновки судів помилкові.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 працював на посаді заступника директора інспекційного департаменту - начальника відділу інспектування державних пенсійних фондів, компаній зі страхування життя і медичного страхування Держфінпослуг.

Частиною 2 статті 81 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Згідно з частиною третьої цієї статті порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Указом Президента України від 11 грудня 2002 року № 1153 утворено Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України. Установлено, що Комісія є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг.

Відповідно до Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157 Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1069/2011 «Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» визначено ліквідувати Держфінпослуг.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 256, Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 157, втратило чинність.

Відповідно до Указу Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070/2011 створено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка відповідно до пункту 1 свого Положення здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Отже, за умови ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка виконує повноваження цієї установи, висновки судів про ліквідацію, яка не тягне правових наслідків щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи, суперечить обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи видно, що 23 грудня 2011 року позивача попереджено про наступне звільнення у зв'язку з ліквідацією установи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом Держфінпослуг від 26 листопада 2012 року № 515-к позивача звільнено з посади згідно із пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з ліквідацією Держфінпослуг.

Правовий статус посадових осіб державних службовців, їх права та обов'язки, на момент виникнення спірних правовідносин, визначалися Конституцією України та Законом України «Про державну службу».

Порядок, умови проходження і припинення державної служби встановлено Законом України «Про державну службу» та нормами КЗпП України. Спеціальні підстави припинення державної служби передбачені статтею 30 Закону України «Про державну службу». Крім зазначених підстав державна служба припиняється у випадках передбачених КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частинами 2, 3 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Це зобов'язання відповідачем не виконано, оскільки у зв'язку з відсутністю юридичного факту (змін в організації виробництва і праці), який є підставою для звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП, трудові гарантії позивача були порушені.

Тому, висновки судів про законність звільнення позивача у зв'язку з ліквідацією державного органу за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України помилкові.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Така правова позиція суду касаційної інстанції узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові від 16 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБИ до Державної виконавчої служби Харківської області, Головного управління юстиції Харківської області про визнання незаконним та скасування наказу.

Верховний Суд України у вказаній справі погодився з рішенням суду першої інстанції, яким зобов'язано відповідача, який не приймав наказу про звільнення позивача з роботи, скасувати цей наказ, зобов'язано цього ж відповідача винести наказ не про поновлення, а про прийняття позивача на посаду шляхом переведення в іншу установу.

Тобто, Верховним Судом України визначена правова позиція, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права з одночасним створенням іншої державної установи, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку субєктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7, 8, 11, 162 КАС України).

З матеріалів справи видно, що при ліквідації державної установи публічного права утворено нову - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка є правонаступником ліквідованої Держфінпослуг і якій передані її повноваження.

Проте, вказані обставини, які мають істотне значення для вирішення цього спору, судами не досліджувались, і їм не давалась належна оцінка. Також судами не перевірялись штатні розписи Держфінпослуг та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Згідно із статтею 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 220 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Головчук
Судді Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак