Справа № 826/15015/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 жовтня 2015 року № 826/15015/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України визнання незаконним звільнення, стягнення коштів, визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування наказу.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (надалі також - відповідач), в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просила:

- визнати звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України на посаді заступника начальника відділу;

- стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботу;

- стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача відшкодування за заподіяну моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. (тридцять тисяч гривень);

- покласти на службову особу, винну в незаконному звільненні позивача, обов'язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв'язку з оплатою позивачеві часу вимушеного прогулу у зв'язку з порушенням закону або затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі;

- визнати протиправними дії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо невиплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України надати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.06 № 268 у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 26.06.2015 № 34 б «Про встановлення та скасування надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи працівникам апарату Мінекономрозвитку України» в частині скасування позивачу надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи з 1 червня 2015 року та зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України здійснити перерахування недоотриманих позивачем коштів у зв'язку із скасуванням надбавки з 1 червня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що при звільненні допущено цілу низку порушень чинного законодавства, а саме звільнено позивача з підстав визначених п. 1 ч. першої статті 40 КЗпП України без фактичної зміни істотних умов праці в Департаменті, у якому до звільнення позивач обіймала посаду, тобто у спірних правовідносинах мало місце не скорочення чисельності штатів, а лише перейменування структурних підрозділів відповідача, що у свою чергу не узгоджується з приписами чинного трудового законодавства.

При цьому, позивач зазначала, що напередодні звільнення протиправно була позбавлена надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи з 1 червня 2015 року, що також призводить до порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача. Також позивач вказувала на те, що вказаними діями та рішеннями позивачеві завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у судовому порядку.

Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначав, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності до приписів чинного законодавства України; наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 26.06.2015 № 34 б відповідає приписам Положення про порядок установлення та виплати надбавок і доплат працівникам апарату Мінекономрозвитку, з огляду про що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

09.09.2014р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, з 17 вересня 2007 року за результатами конкурсного відбору ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного спеціаліста відділу взаємодії з Секретаріатом Президента України та іншими органами державної влади департаменту взаємодії з Верховною Радою України та іншими органами державної влади Міністерства економіки України.

19 травня 2008 року у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерства позивач переведена на посаду провідного спеціаліста відділу нормативно - методологічного забезпечення та оскарження процедур державних закупівель департаменту державних закупівель.

30.09.2008 позивача переведено на посаду головного спеціаліста відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель як така, що успішно пройшла стажування.

26.11.2012 позивач переведена з кадрового резерву на посаду заступника начальника відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель та державного замовлення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Наказом від 07.07.2015 №1679-к позивач звільнена із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці з 10.07.2015 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Категорична незгода із правомірністю наказу від 07 липня 2015 року № №1679-к, обумовила звернення позивача до суду з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон) апарат міністерства - організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань.

Згідно з цією нормою та пунктом 13 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459 (далі - Постанова № 459) структуру апарату Мінекономрозвитку затверджує Міністр.

Вимоги до формування структури апарату міністерства визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 № 179.

Відповідно до положення пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76) керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

В подальшому, на виконання вказаного пункту Закону № 76 наказом від 27.02.2015 № 171 в Мінекономрозвитку була затверджена нова структура апарату Міністерства.

Фактичні обставини справи свідчать, що 02.03.2015 було введено в дію новий штатний розпис у складі 854 штатних одиниць з урахуванням скорочення апарату Міністерства на 389 посад.

Згідно із Наказом Мінекономрозвитку від 27.02.2015 № 171, зокрема було утворено департамент регулювання державних закупівель, чисельність якого складає 27 посад.

Як встановлено положеннями статті 492 Кодексу Законів про працю України (КЗпП України), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Судом встановлено, що про можливе наступне вивільнення позивача попереджено - 06.05.2015, що підтверджується особистим написом позивача про надання їй посади начальника відділу технічних роз'яснень Департаменту регулювання державних закупівель, зробленим позивачем на відповідному Попередженні (копія міститься у матеріалах судової справи).

При цьому, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Так, встановлено, що у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скорочення чисельності штату, що сталися внаслідок затвердження структури Міністерства відповідно до наказу Міністерства від 27.02.2015 № 171, та на виконання імперативного припису ст. 49-2 КЗпП України, 07.05.2015 відповідачем ОСОБА_1 було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу міжнародної діяльності департаменту регулювання державних закупівель, від якої позивач відмовилась, що підтверджується Актом про ознайомлення із попередженням від 07.05.2015.

Відповідно до положень статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Позивач у позовній заяві стверджує, що має переважне право на залишення на роботі відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України, проте на підтвердження таких доводів не надано жодного підтвердження, а відтак такі судження розцінюються судом як необґрунтовані.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації) скорочення чисельності або штату працівників проводиться у порядку, визначеному статтею 49-2 КЗпП України (персональне попередження працівників про наступне вивільнення за два місяці до запланованого звільнення) з дотриманням вимог чинного трудового законодавства (за попередньою згодою профспілкового органу, членом якої є працівник, виплатою вихідної допомоги, наданням невикористаної відпустки на вимогу працівника і т.ін.).

Проте, як повідомлено відповідачем, та не спростовано позивачем, остання не була членом Профспілкового органу, а відтак у спірних правовідносинах згода профспілкового органу не мала передувати звільненню позивача з посади.

Зважаючи на вищевикладене, судом встановлено наступне: - скорочення чисельності штату відповідача у межах спірних правовідносин мало місце; - відповідачем під час вивільнення позивача дотримано імперативних присів законодавства України, що регулюють процедуру вивільнення та вжито заходи щодо працевлаштування позивача у створеному Департаменті, з огляду про що звільнення позивача з посади є правомірним, а наказ від 07.07.2015 №1679-к є таким, що відповідає приписам законодавства, а отже не підлягає скасуванню.

Оскільки судом в ході судового розгляду справи встановлено правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель та державного замовлення, позовна вимога про стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботу, як похідна, задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовної вимоги про визнання протиправними дій Мінекономрозвитку щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та зобов'язання Мінекономрозвитку здійснити таку виплату, суд виходив із наступного.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - Постанова № 268) надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

У відповідності до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у сфері праці та трудових відносин визначено Міністерство соціальної політики України.

Так, відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 19.01.2015 №39/13/84-15 щодо надання матеріальних допомог держслужбовцю, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов'язковою виплатою і якщо коштів на її виплату недостатньо, виплачувати її немає можливості.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на те, що законодавство не визначає обов'язку керівника державного органу (чи установи) щодо здійснення виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а надає таким керівникам право вчинення таких дій.

Відтак, доводи позивача про неправомірність дій щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визнаються судом безпідставними, а відтак позовна заява і в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачеві такої допомоги, є такою, що не підлягає задоволенню.

Поряд з цим, позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу Мінекономрозвитку від 26.06.2015 № 34 б «Про встановлення та скасування надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи працівникам апарату Мінекономрозвитку України» в частині скасування Позивачу надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи з 1 червня 2015 року та зобов'язання Мінекономрозвитку здійснити перерахування недоотриманих коштів, задоволенню не підлягає, з огляду про наступне.

Відповідно до Наказу Мінекономрозвитку України від 01.07.2014 № 761 «Про облікову політики Мінекономрозвитку України» (із змінами) затверджено Положення про порядок установлення та виплати надбавок і доплат працівникам апарату Мінекономрозвитку (далі - Положення).

Так, відповідно до пункту 1.5 Положення установлення, перегляд або скасування надбавок і доплат здійснюється з урахуванням виконуваних функцій за рішенням заступника Міністра - керівника апарату на підставі подання керівника самостійного структурного підрозділу, попередньо погодженого з Міністром, першим заступником (заступниками) Міністра відповідно до розподілу обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до подання директора департаменту регулювання державних закупівель О. Стародубцева від 25.06.2015 № 3301-03/297 у зв'язку із значним зменшенням навантаження було надано пропозицію Заступнику Міністра економічного розвитку і торгівлі України М.Є.Нефьодову (відповідно до розподілу обов'язків) скасувати позивачу надбавку за високі досягнення у праці з 01.06.2015 року.

Також встановлено, що розгляд документів щодо скасування позивачеві надбавки, та прийняття за його результатом рішення відбулося в межах одного календарного місяця. Крім того Положення не містить будь-яких вказівок на не можливість зняття з позивача надбавки за умови надходження допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Так, відповідно до наказу Мінекономрозвитку від 26.06.2015 № 34 б, позивачу було скасовано надбавку за високі досягнення у праці, що у повній мірі узгоджується з наведеними вище приписами Положення про порядок установлення та виплати надбавок і доплат працівникам апарату Мінекономрозвитку.

Позовні вимоги про відшкодування за заподіяної моральної шкоди задоволенню не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

В силу ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України регламентовано, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Судом в ході судового розгляду справи не встановлено, а позивачем не доведено наявність у діях Міністерства економічного розвитку і торгівлі України у межах спірних правовідносин, порушень приписів чинного законодавства, з огляду про що суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заявленої позивачем суми моральної шкоди.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цілому.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин