Справа № 2а-6323/11/2170
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2015 р. м. Київ К/800/289/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.,

за участю: секретаря Кохан О.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2012 по справі №2-а-6323/11/2170 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у місті Херсоні Херсонської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 17.08.2012, позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у місті Херсоні Херсонської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення від 30.08.2011 № та від 30.08.2011 №.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2012 постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 17.08.2012 скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 19.12.2012 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 03.01.2013 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2012 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 19, 61 Конституції України, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №13-92 «Про прибутковий податок з громадян», підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», статей 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, частини першої статті 72, частини третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у місті Херсоні проведено планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог діючого законодавства за період з 01.10.2009 по 31.12.2010.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №13-92 «Про прибутковий податок з громадян», підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у місті Херсоні складено акт від 12.08.2011 №2895/17-2/НОМЕР_1 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.08.2011 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 562183,50грн., у тому числі за основний платіж - 374789,50грн. та штрафні санкції - 187394,00грн.; та від 30.08.2011 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 373489,94грн., у тому числі основний платіж - 248993,29грн., штрафні санкції -124496,65грн.

Висновок податкового органу про заниження позивачем сум податкового зобов'язання ґрунтується на тому, що угоди, укладені позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Радонис», фізичною особою-підприємцем Міллер, Приватним підприємством «Фіто Сервіс Плюс», Приватним підприємством «Нисан-09» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛаНа ЛТД» є нікчемними, а господарські операції щодо є безтоварними з огляду на відсутність вищенаведених контрагентів позивача за податковою адресою, відсутність у них (контрагентів) первинної документації на підтвердження виконаних угод та будь-яких ресурсів (фінансових, матеріальних та тощо) необхідних для здійснення господарської діяльності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правочини позивача з контрагентами відповідають вимогам чинного законодавства України, мають своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочинів, є економічно виправданими, факт виконання господарських зобов'язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правочини позивача з контрагентами не були спрямовані не настання реальних наслідків.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Згідно частини другої статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується матеріалами справи, зокрема, наданими позивачем податковими та видатковими накладними, актами виконаних робіт (надання послуг), платіжними дорученнями.

Окрім того, придбані у контрагентів товари та послуги були використані позивачем у власній господарській діяльності.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Таким чином, слід погодитися з висновком суду першої інстанції, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з вищезазначеними контрагентами та відповідно правомірність формування податкового кредиту та витрат за відповідними операціями.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо неправомірності податкових повідомлень-рішень від 30.08.2011 № та від 30.08.2011 № є правильним.

Оскільки апеляційний суд під час розгляду справи неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, а суд першої інстанції вирішив спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, то зазначена обставина відповідно до частини першої статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухваленої у справі постанови апеляційного суду та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 210, 221, 223, 226, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2012 по справі №2-а-6323/11/2170 скасувати, залишити в силі постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 17.08.2012.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв