Справа № 814/2754/15
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2015-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року справа № 814/2754/15

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції про зобов'язання Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону відчуження усього належного ОСОБА_1 рухомого і нерухомого майна, накладений постановою від 10.09.2012 року ВП №31357543, -

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції про зобов'язання Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону відчуження усього належного ОСОБА_1 рухомого і нерухомого майна, накладений постановою від 10.09.2012 року ВП №31357543.

Позовні вимоги мотивовані тим, що державним виконавцем при вчиненні дій по поверненню виконавчого документа, де ОСОБА_1 є боржником, не було дотримано вимог Закону України "Про виконавче провадження" в частині зняття арешту з майна, накладного постановою державного виконавця від 10.09.2012 року. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на норми ст. 50 зазначеного Закону, якою передбачено зняття арешту державним виконавцем з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує його права як власника майна.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що у Центральному відділі Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження за № 31357543, з виконання виконавчого листа № 1-155 від 16.12.2011 року, що видав Заводський районний суд Миколаївської області про конфіскацію з ОСОБА_1 на користь держави майна. Керуючись Законом України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 10.09.2012 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Копії постанови про арешт мана боржника та оголошення заборони на його відчуження належним чином зареєстровані та направлені сторонам виконавчого провадження для виконання за вих. № 33976/13 від 11.09.2012 року. Боржником рішення суду не було виконано, тому виконавчий документ було повернуно стягувачу згідно п.2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Оскільки виконавче провадження не було закінченно по факту та виконавчі документи були повернуті стягувачу данний факт унеможливлює зняття арешту з майна, яке належить боржнику, а саме ОСОБА_1 Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для зняття арешту, який накладений в рамках виконання вказаного виконавчого провадження, також відповідач надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

30.12.2011 року державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №1-155, виданого Заводським районним судом Миколаївської області 16.12.2011 року, про конфіскацію майна, яке належить ОСОБА_1.

10.09.2012 року державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Судом встановлено, що виконавчою службою на виконання виконавчого виконавчого листа №1-155, виданого Заводським районним судом Миколаївської області 16.12.2011 року, та керуючись ст. 5, 11 Закону України "Про виконавче провадження" вчинялися дії щодо виявлення у боржника ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення, проте заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

21.06.2013 року постановою відповідача виконавчий лист №1-155, виданий Заводським районним судом Миколаївської області 16.12.2011 року, повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю майна, на яке можна звернути стягнення, на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України "Про виконавче провадження".

Проте, на думку позивача, при поверненні виконавчого документа стягувачу відповідачем не застосовано наслідки, передбачені нормою ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», та не знято арешт, накладений на його майно, що порушує його права та інтереси.

За таких обставин позивач просить суд зобов'язати Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону відчуження усього належного ОСОБА_1 рухомого і нерухомого майна, накладений постановою від 10.09.2012 року ВП №31357543.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до п.3 ч.2 цієї статті підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як судові накази.

Відповідно до статті 32 вказаного Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Зі змісту статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" слідує, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Як слідує з матеріалів виконавчого провадження, в рамках виконавчого провадження №31357543, відкритого 30.12.2011 року державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції з виконання виконавчого листа №1-155, виданого Заводським районним судом Миколаївської області 16.12.2011 року, про конфіскацію майна, яке належить ОСОБА_1, державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Відповідно до статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №31357543, відповідачем вчинялися дії щодо виявлення у боржника - ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, та встановлено, що у позивача відсутнє зареєстроване рухоме та нерухоме майно.

Згідно акту державного виконавця від 21.06.2013 року встановлено, що за ОСОБА_1 приватної власності не зареєстровано, майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено.

21.06.2013 року постановою відповідача виконавчий лист №1-155, виданий Заводським районним судом Миколаївської області 16.12.2011 року, повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю майна, на яке можна звернути стягнення, на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за N 489/20802, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що державним виконавцем знімається арешт, накладений на майно боржника, зокрема, у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Питання щодо повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, регулюється статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно частини 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред'явив виконавчий документ до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, стягувачем за виконавчим листом №1-155, виданим Заводським районним судом Миколаївської області 16.12.2011 року, про конфіскацію майна, яке належить ОСОБА_1, є держава, та державним виконавцем було повернуто виконавчий документ органу, який його видав, а саме Заводському районному суду Миколаївської області.

З положень ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виходить, що державний виконавець повинен був зняти арешт, накладений на майно боржника, у постанові про повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Зі змісту даної постанови слідує, що, в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» під час прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, відповідачем не вирішено питання стосовно скасування арешту майна боржника та заборони на його відчуження, застосованого на підставі постанови від 10.09.2012 року про накладення арешту на майно боржника.

Крім того, суд звертає увагу, що на момент винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання сплив. Таким чином, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для звільнення з-під арешту майна позивача. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду належних, вичерпних та допустимих доказів в обґрунтування правомірності не зняття арешту з майна позивача. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону відчуження усього належного ОСОБА_1 рухомого і нерухомого майна, накладений постановою від 10.09.2012 року ВП №31357543 підлягають задоволенню. Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 181, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції про зобов'язання Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону відчуження усього належного ОСОБА_1 рухомого і нерухомого майна, накладений постановою від 10.09.2012 року ВП №31357543- задовольнити.

Зобов'язати Центральний відділ ДВС Миколаївського міського управління юстиції зняти арешт та скасувати заборону відчуження усього належного ОСОБА_1 рухомого і нерухомого майна, накладений постановою від 10.09.2012 року ВП №31357543.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір сплачений за квитанцією від 18.08.2015 року №0.0.423309568.1 на суму 73,08 грн. (сімдесят три гривні вісім копійок).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Г.В. Лебедєва