Справа № 2а-10652/11/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/75751/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Кохан О.С.,

представника позивача Шуляр С.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Приватного підприємства «Укрвторресурс» та Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 по справі №2а-10652/11/2670 за позовом Приватного підприємства «Укрвторресурс» до Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Деснянському районі міста Києва про скасування податкових повідомлень-рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника позивача, перевіривши доводи касаційних скарг щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012, позовні вимоги Приватного підприємства «Укрвторресурс» до Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Деснянському районі міста Києва про скасування податкових повідомлень-рішень та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 21.10.2005 №/0 та №/0, від 18.11.2005 №/1 та №/1, від 30.01.2006 №/2 та №/2, в іншій частині - у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012 скасовано в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1 та від 30.01.2006 №/2 та прийнято в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову, в решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Приватне підприємство «Укрвторресурс» 06.12.2012 та Державна податкова інспекція у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби 21.12.2012 звернулись з касаційними скаргами до Вищого адміністративного суду України, який ухвалами від 10.01.2013 та 20.02.2013 прийняв їх до свого провадження.

В касаційній скарзі Приватне підприємство «Укрвторресурс» просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог Приватне підприємство «Укрвторресурс» посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

В касаційній скарзі Державна податкова інспекція у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012 в повному обсязі та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Перевіривши матеріалами справи наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга Приватного підприємства «Укрвторресурс» підлягає задоволенню частково, а касаційна скарга Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Деснянському районі міста Києва проведено планову документальну перевірку Приватного підприємства «Укрвторресурс» з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2004 по 30.06.2005.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого завищено бюджетне відшкодування за грудень 2004 року на 384544,00грн. та за січень 2005 року на 372193,00грн.; занижено ПДВ за грудень 2004 року на 126526,00грн. та за січень 2005 року на 161855,00грн.

Висновок податкового органу про порушення підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та завищення податкового кредиту з ПДВ ґрунтується на тому, що підприємством не видавалися доручення на отримання товару, а також не надано документів, що підтверджують факт перевезення товару. Висновок податкового органу про порушення підпункту 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» ґрунтується на тому, що перевіркою не встановлено надмірної сплати ПДВ до бюджету, оскільки позивачем сплачувалися суми податку постачальникам, які не сплачували дані суми до бюджету.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у Деснянському районі міста Києва складено акт від 20.10.2005 №589/23-3-306347-94 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 21.10.2005 №/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 432571,50грн., в тому числі 288381,00грн. за основним платежем та 144190,50грн. - штрафні (фінансові) санкції; від 21.10.2005 №/0, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 757337,00грн.

За результатами адміністративного оскарження спірних рішень скарги позивача було залишено без задоволення у зв'язку з чим прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.112005 №005332301/1 та №/1, від 30.01.2006 №/2 та №/2.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1, від 30.01.2006 №/2 колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) із метою їх використання в господарській діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з Приватним підприємством «Українські ресурси», Товариством з обмеженою відповідальністю «Металспецекспорт», Товариством з обмеженою відповідальністю «Южмет.ЛТД» з придбання металобрухту підтверджується матеріалами справи, зокрема, наданими позивачем договорами; податковими накладними; видатковими накладними; специфікаціями; приймально-здавальними актами; платіжними дорученнями.

Придбаний у контрагентів металобрухт використаний позивачем у власній господарській діяльності, а саме в подальшому реалізовувалось на експорт.

Окрім того, Приватне підприємство «Українські ресурси», Товариство з обмеженою відповідальністю «Металспецекспорт» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Южмет.ЛТД» на момент здійснення спірних операцій мали ліцензії Міністерства промислової політики України на заготівлю, переробку металобрухту чорних металів.

Таким чином, слід погодитися з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з контрагентами та відповідно правомірність формування податкового кредиту за відповідними операціями.

Враховуючи викладене, висновки судів попередніх інстанцій про неправомірність податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1, від 30.01.2006 №/2 є правильними.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1 колегія суддів звертає увагу на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги щодо скасування повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача за період, який перевірявся, мали реальний характер та підтверджені належними первинними документами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не має права на бюджетне відшкодування оскільки податковим органом не встановлено фактичної сплати сум ПДВ до бюджету контрагентами позивача.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Згідно підпункту 7.7.1 пункту 7.1 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. А у підпункті 7.7.2. вказано, що у строки, передбачені для сплати податку, платник податку подає податковому органу за місцем свого знаходження податкову декларацію незалежно від того, виникло у цьому періоді податкове зобов'язання чи ні.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.7.2. пункту 7.1 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг); б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

З аналізу зазначених норм вбачається, що платник податку на додану вартість має право на бюджетне відшкодування за наявності факту дотримання таким платником вимог підпункту «а» підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» щодо заявлення до бюджетного відшкодування частини від'ємного значення у межах суми податку, фактично сплаченої ним у попередньому податковому періоді постачальникам товару.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що чинне законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит та бюджетне відшкодування від стану податкового обліку його контрагентів та сплати ними своїх зобов'язань до бюджету.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

Таким чином, за встановлених обставин щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту та фактичній сплаті ним ПДВ у складі вартості товарів контрагентам, а також дотримання вимог пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», висновок податкового органу про завищення підприємством бюджетного відшкодування є безпідставним.

За таких обставин, слід погодитися з висновком суду першої інстанції щодо протиправності податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1 та від 30.01.2006 №/2.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи викладене та з огляду на положення частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України щодо перегляду судом касаційної інстанції судових рішень у межах касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012 та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 в частині задоволення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1, від 30.01.2006 №/2 прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В той же час, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності податкових повідомлень-рішень від 30.08.2011 № та від 30.08.2011 № , постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1 та від 30.01.2006 №/2 підлягає скасуванню із залишенням в цій частині в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 224, 226, 230, 231, та частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Укрвторресурс» задовольнити частково.

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 по справі №2а-10652/11/2670 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2005 №/0, від 18.11.2005 №/1 та від 30.01.2006 №/2 - скасувати. Залишити в цій частині в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012.

В решті позовних вимог постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2012 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012 по справі №2а-10652/11/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв