Справа № 802/3683/15-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 листопада 2015 р. Справа № 802/3683/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.,

представника позивача: Слободянюк І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до: управління соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації та Міністерство соціальної політики України,

про: визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та виплатити компенсацію,

ВСТАНОВИВ:

18.09.2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області (далі УПСЗН Немирівської РДА), які полягають у відмові застосувати норми Постанови Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємств, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" до роботодавців фізичних осіб-підприємців;

- зобов`язати УПСЗН Немирівської РДА прийняти до уваги звіти ФОП ОСОБА_1 про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зокрема ОСОБА_2 , та включити виплачену згідно звітів суму 11 487,19 грн. до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- зобов`язати УПСЗН Немирівської РДА виплатити ФОП ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 11 487,19 грн.

Заявлені вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у неї на підставі трудового договору на посаді охоронника працює ОСОБА_2 , який 27.01.2015 року був призваний Немирівським районним військовим комісаріатом на військову службу по частковій мобілізації згідно з Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року. Як роботодавець ФОП ОСОБА_1 постійно виплачує ОСОБА_2 компенсацію середнього заробітку мобілізованого працівника. У зв`язку з цим до УПСЗН Немирівської РДА нею протягом січня-серпня 2015 року подавались звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівника, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Однак, відповідач такі звіти фактично не приймав та безпідставно не включав до щомісячних зведених звітів виплачені позивачкою суми середнього заробітку. При цьому листом № 01-13-2315 від 08.05.2015 року УПСЗН Немирівської РДА повідомило, що підстав для виплати ФОП ОСОБА_1 спірної компенсації немає, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року передбачено механізм виплати спірної грошової компенсації лише підприємствам, установам, організаціям. Позивачка вважає такі дії щодо відмови у виплаті грошової компенсації роботодавцям фізичним особам-підприємцям протиправними і такими, що обмежують її права як роботодавця. Зазначає, що чинним законодавством визначено гарантії щодо збереження за мобілізованими громадянами місця роботи, займаної посади та середнього заробітку, а порушення трудових прав таких осіб є неприпустимим. Посилається на те, що за період з січня по серпень 2015 року нею було виплачено мобілізованому ОСОБА_2 середній заробіток в загальній сумі 11 487,19 грн., який має бути компенсований їй як роботодавцю з державного бюджету.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення згідно з наведеними у позовній заяві обґрунтуваннями. Просить суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але подав клопотання про розгляд справи без його участі. Водночас свою позицію щодо заявлених позовних вимог відповідач навів у письмових запереченнях на адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 (а.с. 43-44). З їх змісту слідує, що Порядок виплати компенсації підприємства, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 року та розроблений з урахуванням положень ст. 119 КЗпП України, не передбачає виплату з державного бюджету фізичній особі-підприємцю грошової компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації. Отже, найманий працівник ОСОБА_2 , який працює у ФОП ОСОБА_1 , залишився поза межами правового регулювання. Водночас відповідач зазначає, що з метою встановлення однакових гарантій для працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, незалежно від того, де саме вони працюють, опрацьовується відповідний законопроект.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року на підставі ч. 2 ст. 53 КАС України до участі у розгляді справи третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації та Міністерство соціальної політики України.

Представник Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації у судове засідання на виклик суду не з`явився. Разом із тим, позиція Департаменту щодо заявлених позовних вимог викладена у письмових поясненнях від 29.10.2015 року (а.с. 81-82). Третя особа посилається на те, що чинним законодавством не передбачено гарантій щодо збереження трудових прав для найманих працівників, які працюють у фізичних осіб-підприємців та призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Зокрема, Порядок виплати компенсації підприємства, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року, розроблений з урахуванням положень ст. 119 КЗпП України (в редакції від 01.02.2015 року), яка передбачає виплату компенсації з бюджету виключно підприємствам, установам, організаціям, незалежно від підпорядкування та форми власності, що додатково підтверджується листом Міністерства соціальної політики України від 16.06.2015 року № 325/13/155-15. Також третя особа зазначає, що з метою встановлення однакових гарантій для працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, незалежно від того де саме вони працюють, вже розроблено проект постанови Кабінету Міністрів України про внесення відповідних змін до Постанови Кабінету Міністрів України № 105.

Представник Міністерства соціальної політики України у судове засідання повторно на виклик суду не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивачки, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що адміністративний позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 28.03.2007 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів НОМЕР_1 ).

17.08.2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір (а.с. 9-11), який передбачає, що ОСОБА_2 виконує роботу охоронника. Такий трудовий договір є безстроковим.

Як вбачається з довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 № 349 від 05.02.2015 року та № 3969 від 16.10.2015 року (а.с. 12, 55), ОСОБА_2 був призваний на військову службу по частковій мобілізації 27.01.2015 року згідно з Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року (а.с. 12).

За період з січня по серпень 2015 року ФОП ОСОБА_1 здійснила виплату середньомісячної заробітної плати ОСОБА_2 в загальній сумі 11 487,19 грн., що підтверджується платіжними відомостями на видачу заробітної плати за №№ 2, 4, 7, 9, 11, 13, 14, 15, 16, 17 (а.с. 58-67).

Крім того, судом встановлено, що протягом січня-серпня 2015 року ФОП ОСОБА_1 подавала до УПСЗН Немирівської РДА звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, до яких позивачка включила вищевказану суму перерахованої ОСОБА_2 середньої заробітної плати. Про отримання таких звітів уповноваженим працівником управління проставлено відповідні відмітки (а.с. 13-23, 55-56).

Листом № 01-13-2315 від 08.05.2015 року УПСЗН Немирівської РДА повідомило ФОП ОСОБА_1 про те, що Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємства, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" передбачено механізм виплати з державного бюджету компенсації лише підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (а.с. 28).

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд керується наступними мотивами.

Правовідносини, пов`язані із виплатою компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України) та Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємства, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" (далі Порядок № 105).

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції від 01.01.2015 року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Держаного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 119 КЗпП України (в редакції від 07.08.2015 року) такі гарантії збережено за працівниками до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Пунктом 7 Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року передбачено необхідність доведення до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Відповідач стверджує, що гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, які визначені статтею 119 КЗпП України, поширюються виключно на осіб, які працюють на підприємстві, в установі, організації і не поширюються на випадки мобілізації особи, яка працює у фізичної особи-підприємця.

Однак, з вказаними доводами відповідача суд не погоджується.

Так, статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зокрема, частиною 1 статті 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Отже, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку працівникам на час виконання державних обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, встановлені для усіх працівників, в тому числі і тих, що працюють на підставі трудового договору у фізичної особи-підприємця.

Більше того, згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 7 КЗпП України встановлено, що особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та інше) встановлюються законодавством.

Крім того, додатково суд звертає увагу на те, що положеннями пп. 14.1.222 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України передбачено, що роботодавцем також є самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.

Отже, із системного аналізу вказаних вище правових норм слідує, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників як підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, так і осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, за виключенням особливостей регулювання цих правовідносин у випадках, прямо передбачених законодавством.

Таким чином, оскільки положення статті 119 КЗпП України, якими встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, не містять жодних застережень щодо непоширення даних гарантій на працівників, які працюють у фізичних осіб-підприємців за трудовими договорами, то, на переконання суду, на громадянина ОСОБА_2 , який працював у позивача як фізичної особи-підприємця і був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року, поширюються гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, зокрема гарантії щодо компенсації з бюджету середнього заробітку.

Крім того, позиція відповідача щодо непоширення на ОСОБА_2 гарантій, визначених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, безпідставно звужує і права ФОП ОСОБА_1 , як роботодавця, у порівнянні з правами таких роботодавців, як підприємство, установа та організація.

Також суд зауважує, що гарантіям для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, закріплених законодавцем у ст. 119 КЗпП України, без сумніву кореспондує обов`язок держави передбачити організаційно-правові засоби і способи, за допомогою яких б забезпечувався механізм їх реалізації. В іншому випадку зміст таких юридичних гарантій нівелюється.

Щодо Порядку № 105, то такий Порядок затверджений Постановою Кабінету Міністрів України з метою визначення механізму виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Водночас Порядок, будучи підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на основі та відповідно до ст. 119 КЗпП України, не може суперечити нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, яким є Кодекс законів про працю України, зокрема й щодо дії за колом осіб, на яких він поширюється. До того ж даний підзаконний нормативно-правовий акт не містить жодних застережень щодо його непоширення на фізичних осіб-підприємців та осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах.

При цьому суд враховує те, що згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 56 Рішення від 14.10.2010 року у справі "Щокін проти України") відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади.

Крім того, як зазначив Європейський Суд з прав людини у п. 47 Рішення від 03.04.2008 року у справі "Корецький та інші проти України", закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що дія Порядку № 105 щодо виплати компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, поширюється не лише на підприємства, установи та організації, а й на фізичних осіб-підприємців, які з одного боку зобов`язані здійснити виплату працівникам, що перебувають з ними у трудових відносинах, середнього заробітку за час їх перебування на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період, а з іншого мають право на отримання компенсації цих виплат з державного бюджету.

Відповідно до п. 4 Порядку № 105 для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.

Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.

Судом встановлено, що позивачка ФОП ОСОБА_1 , маючи право на отримання відповідної компенсації, дотрималась зазначених вище вимог і, здійснивши виплату працівнику ОСОБА_2 середнього заробітку за період з січня по серпень 2015 року, склала відповідні звіти установленої форми про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівниками згідно з додатком 1 Порядку № 105, погодила їх з районним військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника ОСОБА_2 на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, та подала їх до органу соціального захисту населення, тобто відповідачу.

В свою чергу УПСЗН Немирівської РДА відповідно до положень пункту 4 Порядку № 105 було зобов`язане включити до зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 відомості про виплату ФОП ОСОБА_1 середнього заробітку своєму працівнику ОСОБА_2 та подати їх разом з копіями звітів позивачки до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, який згідно з пунктом 2 Порядку № 105 є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Однак, вказаного відповідачем зроблено не було, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

При цьому суд зазначає, що позивачка просить визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові застосувати норми Порядку № 105 до роботодавців фізичних осіб-підприємців. Разом із тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у такому вигляді, адже вони є неконкретизованими та стосуються невизначеного кола осіб.

Водночас в силу положень частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 11 КАС України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки у разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене та беручи до уваги необхідність захисту порушених прав та інтересів позивачки, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності УПСЗН Немирівської РДА щодо неприйняття звітів ФОП ОСОБА_1 за період з січня по серпень 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку ОСОБА_2 , призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, та щодо неподання копій таких звітів Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації для виплати компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Щодо позовних вимог в іншій частині, а саме про зобов`язання відповідача прийняти до уваги звіти ФОП ОСОБА_1 про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зокрема ОСОБА_2 , включити виплачену згідно звітів суму 11 487,19 грн. до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також виплатити компенсацію у розмірі 11 487,19 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Порядку № 105 відповідач є розпорядником зазначених бюджетних коштів нижчого рівня і на нього покладається обов`язок прийняти звіт роботодавця про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, включити дані про нараховані виплати до зведеного звіту та передати зведений звіт разом з копією включеного до нього звіту розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня структурному підрозділу з питань соціального захисту населення обласної державної адміністрації.

Після надходження бюджетних коштів відповідач згідно з п. 4 Порядку № 105 зобов`язаний здійснити відповідні виплати роботодавцям, що подали звіти з метою компенсації їм витрат на виплату вказаним працівникам середнього заробітку.

Пунктом 2 частини 2 статті 162 КАС України визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, з огляду на наявність у суду права при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчити певні дії, а також враховуючи протиправність бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо неприйняття звітів ФОП ОСОБА_1 за період з січня по серпень 2015 року та неподання копій таких звітів Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації для виплати компенсації, суд доходить висновку, що в цій частині позовних вимог позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, який може бути застосований при прийнятті рішення у даній справі.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.ст. 11, 71, 86 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін і третіх осіб, оцінивши надані суду докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а саме в частині визнання протиправною бездіяльності УПСЗН Немирівської РДА щодо неприйняття звітів ФОП ОСОБА_1 за період з січня по серпень 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку ОСОБА_2 , призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, та щодо неподання копій таких звітів Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації для виплати компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зобов`язання УПСЗН Немирівської РДА прийняти такі звіти ФОП ОСОБА_1 за період з січня по серпень 2015 року, включити виплачений згідно з цими звітами середній заробіток в сумі 11 487,19 грн. до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період згідно з додатком 2 до Порядку виплати компенсації підприємств, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Порядком № 105, та виплатити ФОП ОСОБА_1 відповідну компенсацію в сумі 11 487,19 грн. за період з січня по серпень 2015 року. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд враховує те, що при зверненні до адміністративного суду позивачкою ФОП ОСОБА_1 було сплачено судовий збір як за позовні вимоги немайнового характеру (визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання відповідача прийняти до уваги звіти і включити виплачену згідно звітів суму до зведеного звіту), так і за позовні вимоги майнового спору (зобов`язати відповідача виплатити компенсацію у розмірі 11 487,19 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене та беручи до уваги те, що судом фактично задоволено як немайнові, так і майнові вимоги позивачки, на її користь необхідно стягнути всю суму сплаченого при зверненні до адміністративного суду судового збору у розмірі 2923,20 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області щодо неприйняття звітів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з січня по серпень 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку ОСОБА_2 , призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, та щодо неподання копій таких звітів Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації для виплати компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Зобов`язати управління соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області прийняти звіти фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з січня по серпень 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку ОСОБА_2 , призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, включити виплачений згідно з цими звітами середній заробіток в сумі 11 487 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн. 19 коп. до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період згідно з додатком 2 до Порядку виплати компенсації підприємств, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року, та виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 відповідну компенсацію в сумі 11 487 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн. 19 коп. за період з січня по серпень 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір у розмірі 2923 (дві тисячі дев`ятсот двадцять три) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань управління соціального захисту населення Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Сало Павло Ігорович