Справа № 2а-3622/10/0970
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2010-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2010 р. Справа № 2a-3622/10/0970

м. Івано-Франківськ

ОСОБА_1 - Франківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Шумея М.В.,

при секретарі - Круглій О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Івано-Франківську справу за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по сплаті адміністративно господарських санкцій та нарахованої пені,

в с т а н о в и в:

15.10.2010 року Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з адміністративним позовом до приватного підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивував тим, що за відповідачем рахується заборгованість по сплаті адміністративно господарських санкцій та нарахованої пені в сумі 17 456,52 грн. та 4 778,88 грн. відповідно.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги уточнив, вказавши при цьому, що приватним підприємцем ОСОБА_5 не виконані вимоги статей 19 та 20 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»щодо працевлаштування 1 інваліда. Пояснив, що оскільки в судовому засіданні було встановлено факт працевлаштування відповідачем у 2007 році ОСОБА_6, інваліда ІІІ групи, приватним підприємцем ОСОБА_5 не виконано норматив по працевлаштуванню 1 інваліда, а тому за вказаний період згідно чинного законодавства відповідач зобовязаний сплатити 8 728,26 грн. адміністративного-господарських санкцій та нараховану пеню в сумі 2 389,44 грн. Дане зобовязання відповідачем в цій частині позовної вимоги не виконано.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що відповідачем у 2007 році повністю виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників відповідно до ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», про що 25.02.2008 року до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт за формою 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік. Вказали, що на підставі трудових договорів, укладених між приватним підприємцем ОСОБА_5 і фізичними особами від 27.03.2004 року, від 22.04.2004 року, від 01.09.2005 року та від 23.03.2007 року були працевлаштовані особи, які є інвалідами ІІІ групи, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Зазначили, що перевіряючими під час проведення перевірки не було взято до уваги надані відповідачем документи (копії пенсійних посвідчень та копії довідок про інвалідність) про працевлаштування у 2007 році відповідно до 4% нормативу вказаних осіб. Крім того, наполягають на тому, що позивачем пропущено строки, встановлені ст.250 ГК України. Вважають позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, а тому просили в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши подані докази, суд прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з наступних мотивів.

Згідно ч.1 ст.19 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем на виконання ч.9 ст.19 Закону 25.02.2008 року подано до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік, згідно якого середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу приватного підприємця ОСОБА_5 становила 92 особи.

У відповідності до вказаного Закону кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу, для відповідача становила 4 особи.

З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2010 року провідним спеціалістом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів ОСОБА_9 у присутності заступника директора по кадрах ОСОБА_3 проведено звірку на предмет виконання приватним підприємцем ОСОБА_5 статей 19 та 20 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за результатами якої складено акт за № 335. В даному акті зафіксовано факт не виконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2007 році, зокрема не було працевлаштовано 2 інваліди.

На підставі вищевказаного акту та керуючись ч.1 ст.20 даного Закону позивачем складено розрахунок суми заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів в розмірі 17 456,52 грн. та нарахованої пені в сумі 4 778,88 грн., що було підставою для звернення до суду.

В ході розгляду даної справи представником позивача зменшено розмір позовних вимог у звязку з підтвердженням в судовому засіданні факту працевлаштування відповідачем ОСОБА_6, інваліда ІІІ групи. При цьому підтримав позовні вимоги в частині не виконання приватним підприємцем ОСОБА_5 нормативу по працевлаштуванню 1 інваліда у 2007 році. Як наслідок, відповідач зобовязаний сплатити 8 728,26 грн. адміністративного-господарських санкцій та нараховану пеню в сумі 2 389,44 грн.

Однак суд вважає заявлені вимоги в цілому безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Виходячи з системного аналізу норм ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні суд вважає, що штрафні санкції, передбачені ст.20 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, є видом адміністративно-господарських санкцій, правовий режим яких визначено Господарським кодексом України.

У відповідності до ст.217 ГК України штраф визнається одним із видів господарської санкції, як впливу на правопорушення допущене у сфері господарювання. Відповідно до ст.230 ГК України, під штрафними санкціями визнаються господарські санкції, у вигляді грошової суми (штраф), яку учасник господарських відносин зобовязаний виплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання.

Тобто при прийнятті рішення щодо стягнення з приватного підприємця ОСОБА_5 штрафної санкції слід виходити із загальнотеоретичних норм права щодо відповідальності за невиконання обовязків, які покладені на нього ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, і пошуку в діях (чи бездіяльності) відповідача складу правопорушення з метою застосування до нього юридичної відповідальності у вигляді штрафних санкцій.

З цього приводу слід зазначити, що постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.10.2010 року закрито провадження у справі про вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.188-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення. Вказана постанова у відповідності до ч.4 ст.72 КАС України є обовязковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Судом також встановлено, що у 2007 році на підприємстві відповідача на підставі трудових договорів, укладених між приватним підприємцем ОСОБА_5 і фізичними особами від 27.03.2004 року, від 22.04.2004 року, від 01.09.2005 року та від 23.03.2007 року, працювали особи з обмеженими фізичними можливостями, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 Про те, що вказані особи є інвалідами ІІІ групи свідчать копії їх пенсійних посвідчень № 140687, № 109734, № 140687 та № 139988, а також копії довідок про інвалідність серія МСЕ № 208816, серія МСЕ № 214325, серія МСЕ № 077755 та серія МСЕ № 208816 відповідно. Крім того, дані трудові договори з вказаними працівниками 30.03.2007 року, 26.04.2007 року, 02.09.2005 року та 23.03.2007 року були зареєстровані в Долинському районному центрі зайнятості за № 488, № 599, № 1017 та за № 455.

Щодо посилання представника позивача з приводу того, що протягом 2007 року на підприємстві відповідача залишалися вакантними посади, призначені для працевлаштування інвалідів, так як ОСОБА_6 працевлаштована тільки 23.03.2007 року, а ОСОБА_1 працював не повний рік (трудовий договір розірвано сторонами 31.08.2007 року) суд зазначає наступне.

Так, ч.3 ст.19 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні зазначає, що підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативу робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього ж Закону.

Згідно ч.3 ст. 18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому частина 3 ст.18-1 цього ж Закону, говорить про те, що пошук підходящої роботи інвалідам здійснює Державна служба зайнятості відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином обовязок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обовязок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст.18 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні.

Відповідно до ч.1 ст. 18 вказаного Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В звязку із створенням робочих місць відповідно до 4% нормативу, 22.03.2007 року, 07.07.2007 року та 25.07.2007 року приватним підприємцем ОСОБА_5 подавалися до Долинського районного центру зайнятості звіти про наявність вакансій за формою № 3-ПН станом на 22.03.2007 року, 19.07.2007 року та 25.07.2007 року відповідно.

Оскільки відповідачем у 2007 році були дотримані вимоги статей 19, 20 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, 25.02.2008 року ним було подано до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік та 26.02.2008 року список працюючих інвалідів - штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві у 2007 році, про що свідчать відмітки Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів. За таких обставин правові підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій відсутні.

Суд також не приймає до уваги посилання представника позивача з приводу того, що під час проведення звірки відповідачем не були надані пенсійні посвідчення та довідки про інвалідність працевлаштованих у 2007 році чотирьох інвалідів, оскільки дані документи не могли знаходитися у роботодавця.

Щодо посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку встановленого ст.250 ГК України слід вказати наступне.

За змістом ст. 250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом 6 місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через 1 рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.8 ст.19 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні відділення Фонду соціального захисту інвалідів з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, мають право в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, здійснювати перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подачі ними звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у тому числі шляхом зарахування, та сплати ними адміністративно-господарських санкцій.

Згідно абзацу 4 п.2 Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»за № 70 від 31.01.2007 року, предметом проведення перевірки є виконання роботодавцями нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

У відповідності до абзацу 2 п.4 даного Порядку невиїзні перевірки проводяться на підставі звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що право на проведення невиїзної перевірки щодо виконання приватним підприємцем ОСОБА_5 вимог статей 19, 20 ЗУ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні у позивача виникло 25.02.2008 року, тобто в день отримання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік.

В той же час перевірка проводилася 23.09.2010 року і, як наслідок, адміністративно-господарські санкції позивачем накладені з порушенням ст.250 ГК України.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на приписи ч.4 ст.20 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки дана норма стосується правовідносин щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, а не їх накладення.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ч.2 ст.19 Конституції України, ст.250 ГКУ, ст.ст. 18, 18-1, 19, 20 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», керуючись ст.ст. 11, 71, ч.4 ст.72, ст.ст.86, 136, ч.3 ст.160, ст.162 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова в повному обсязі складена 19.11.2010 року.

Суддя Шумей М.В.