Справа № 813/5560/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року №813/5560/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

21 вересня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі ФОП ОСОБА_3І.) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10.04.2014 року №/5274, №/5275, №/5272.

Свої позовні вимоги в даній справі позивач обґрунтовує тим, що оспорювані податкові повідомлення-рішення не відповідають фактичним обставинам справи, прийняті контролюючим органом із порушенням норм матеріального права та суперечать чинному законодавству України.

Так, позивач зазначає, що відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності ФОП ОСОБА_3 за 2012 рік. За результатами такої перевірки податковим органом було встановлено протиправне віднесення позивачем до складу валових витрат 2012 року вартості придбаних у 2011 році паливно-мастильних матеріалів. У звязку з чим, відповідач ствердив про заниження доходу за 2012 рік, а відповідно, і про заниження податку з такого доходу, а також єдиного соціального внеску. Окрім того, у звязку з розбіжностями в системі автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів відповідачем було встановлено завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ у жовтні та грудні 2012 року. Однак, на переконання позивача, з такими висновками відповідача погодитися не можна.

Позивач зазначає, що чинне на той час податкове законодавство передбачало віднесення до витрат операційної діяльності собівартість реалізованої продукції в тому періоді, в якому визнано доходи від її реалізації. У звязку з чим, паливно-мастильні матеріали, які придбавалися ним у 2011 році, проте використані при наданні транспортних послуг у 2012 році, були правомірно включені до складу витрат цього ж 2012 року. Відтак, висновок контролюючого органу про заниження податку з доходу та єдиного соціального внеску є безпідставним.

Окрім того, позивач підкреслює те, що податковий кредит був сформований ним у повній відповідності до приписів чинного законодавства, яке регламентує дану сферу. Усі необхідні підтверджуючі документи були ним представлені відповідачеві при проведенні перевірки, проте, базуючись лише на даних автоматизованої системи, податковий орган дійшов необґрунтованого висновку про безпідставне формування податкового кредиту у жовтні та грудні 2012 року.

Враховуючи наведені позивачем доводи, останній вважає, що відповідачем було безпідставно винесено оспорювані податкові повідомлення-рішення №/5274, №/5275, №/5272 від 10.04.2014 року, які є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалами судді від 22.09.2015 року в адміністративній справі відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано заперечення на адміністративний позов від 02.10.2015 року. У своїх письмових запереченнях відповідач обґрунтовує законність оспорюваних податкових повідомлень-рішень, а його позиція полягає в наступному.

Відповідач указує на те, що позивач безпідставно включив до складу валових витрат за 2012 рік витрати, понесені у звязку з придбанням у 2011 році паливно-мастильних матеріалів. При цьому, відповідач посилається на те, що такі витрати не повязані безпосередньо з витратами, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування та не формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг. Окрім цього, відповідач зазначає, що згідно відомостей попередньої перевірки, станом на 31.12.2011 року у позивача були відсутні залишки ТМЦ, відтак вони не могли в наступному періоді використовуватися при наданні послуг. У звязку з чим, позивачем було занижено оподаткований дохід і розмір податку, а також і єдиний соціальний внесок.

Окрім цього, відповідач посилається на дані системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні Міндоходів України, за якими встановлено завищення позивачем розміру податкового кредиту в жовтні та грудні 2012 року.

Відповідно, свої висновки й рішення податковий орган вважає обґрунтованими та законними, у звязку з чим не вбачає підстав для скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень №/5274, №/5275, №/5272 від 10.04.2014 року.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях, наголосив на правомірності спірних податкових повідомлень-рішень №/5274, №/5275, №/5272 від 10.04.2014 року, оскільки вони прийняті в повній відповідності з нормами чинного законодавства України та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 провадить підприємницьку діяльність і 30.10.1997 року зареєстрований виконавчим комітетом Львівської міської ради як фізична особа-підприємець. На податковий облік позивача взято 30.10.1997 року. У періоді, який перевірявся, ФОП ОСОБА_3 був зареєстрований як платник податку на додану вартість, згідно свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ №72075149. Основний вид діяльності позивача діяльність автомобільного вантажного транспорту.

У період із 14.02.2014 року по 27.02.2014 року Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильність нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року, у якому зафіксовано наступні порушення податкового законодавства, допущені ФОП ОСОБА_3 в своїй діяльності:

1)порушено п.п.164.1.3, 167.1, 177.1, 177.2 Податкового кодексу України, сума податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплати до бюджету за 2012 рік становить 3 350,25 грн.;

2)порушено п.п.4.1.1, 7.1.2, 8.11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та донараховано єдиний внесок за 2012 рік на загальну суму 7 750,25 грн.;

3)порушено п.п.198.1, 198.6, 201.1 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість в складі податкового кредиту у періоді, що перевірявся, на загальну суму 458,00 грн., а саме: в жовтні 2012 року на загальну суму ПДВ 89,00 грн., в грудні 2012 року на загальну суму ПДВ 369,00 грн.

У звязку із вказаним, на підставі акту №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення №/5272 від 10.04.2014 року щодо збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) (458,00 грн.) та штрафними санкціями (229,00 грн.), податкове повідомлення-рішення №/5274 від 10.04.2014 року щодо збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб (3 350,38 грн.) та штрафними санкціями (1 675,13 грн.) і податкове повідомлення-рішення №/5275 від 10.04.2014 року щодо збільшення суми єдиного соціального внеску (7 750,25 грн.) та штрафними санкціями (385,51 грн.).

Вважаючи свої права порушеними діями та рішеннями субєкта владних повноважень, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями №/5272, №/5274 і №/5275 від 10.04.2014 року, позивачем було заявлено означений позов, у якому він стверджує про відсутність підстав для прийняття відповідачем оспорюваних податкових повідомлень-рішень за відсутності порушень ним законодавства та, відповідно, про їх протиправність.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, що засвідчують порядок прийняття оспорюваних рішень, суд у першу чергу відзначає, що такі оспорювані податкові повідомлення-рішення були прийняті контролюючим органом з порушенням строків для їх прийняття, які визначені чинним законодавством України.

Так, п.86.8 ст.86 Податкового кодексу України встановлено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому ст.58 Податкового кодексу України, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Як указує позивач у позовній заяві, акт перевірки №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року він отримав 12.03.2014 року. У той же час, податкові повідомлення-рішення №/5272, №/5274 і №/5275 були прийняті відповідачем лише 10.04.2014 року, тобто з очевидним пропуском установленого законом десятиденного строку для їх прийняття.

При цьому, субєкт владних повноважень не надав до суду жодного належного обґрунтування та доказів на підтвердження правомірності прийняття ним оспорюваних рішень зі спливом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року.

Відтак, дії відповідача з прийняття податкових повідомлень-рішень №/5272, №/5274 і №/5275 є протиправними, позаяк, вчинені зі спливом строків, визначених чинним законодавством України, поза межами яких він (контролюючий орган) не вправі приймати податкові повідомлення-рішення.

Окрім цього, проаналізувавши зміст акта перевірки та податкових повідомлень-рішень за його наслідками, суд приходить до висновку про фактичну невідповідності прийнятих податкових повідомлень-рішень №/5272, №/5274 і №/5275 від 10.04.2014 року висновкам за результатами документальної перевірки платника податків, які викладені в акті №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року.

Так, як передбачено п.86.1 ст.86 Податкового кодексу України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Пунктом 1 розд. ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України №984 від 22.12.2010 року, визначено, що акт (довідка) документальної перевірки складається з чотирьох частин: вступної, загальних положень, описової частини та висновку. До акта додаються інформативні додатки.

Згідно з п.п. 6.1, 6.2 розд. ІІ згаданого вище Порядку, у висновку акта (довідки) документальної перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень. Виявлені порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, відображаються у гривнях у розрізі податків та зборів з розбивкою за роками та податковими періодами у межах періоду, що перевіряється. Виявлені порушення валютного законодавства відображаються у розрізі зовнішньоекономічних договорів (контрактів).

Як вбачається зі змісту висновків акта документальної перевірки №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року, відповідачем було виявлено зі сторони позивача три порушення чинного законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, які відповідач виклав у пунктах 1-3 розділу ІІІ акта перевірки.

А саме, в частині першого порушення відповідач фіксує, що позивачем «порушено п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.2, п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, сума податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплати до бюджету за 2012 рік становить 3 350,25 грн.» (п.1 висновків акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1).

Відтак, таке формулювання висновку акта перевірки дозволяє дійти єдиного заключення про те, що ФОП ОСОБА_3 зобовязаний був сплатити за 2012 рік 3 350,25 грн. податку на доходи з фізичних осіб, що становить суму податку на доходи з фізичних осіб.

При цьому, суд бере до уваги дані описової частини акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1, а саме, в п.1.17.1 вказано, що позивачем сплачено за 2012 рік 3 021,15 грн. податку на доходи з фізичних осіб від здійснення діяльності (п.7.1 таблиці). Отже, в такому разі несплачена (занижена) частина податкового зобовязання позивача, виходячи з таких даних акта перевірки, повинна визначатися як різниця між сумою, яка підлягає сплаті (п.1 висновку акта) та сумою, яка сплачена платником податків (п.1.17.1 описової частини акта), і становити 329,10 грн.

У той же час, податковим повідомленням-рішенням №/5274 від 10.04.2014 року було збільшено суму грошового зобовязання позивача з податку на доходи фізичних осіб на суму 3 350,38 грн., тобто на повну суму податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за 2012 рік (як це зазначено відповідачем у п.1 висновку акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1), а не на різницю між сумою, яка підлягає сплаті (п.1 висновку акта) та сумою, яка сплачена платником податків (п.1.17.1 описової частини акта), як це повинно випливати з формулювань акта, складеного відповідачем.

У частині другого порушення відповідач вказав, що позивачем «порушено п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4, п.п.7.1.2, п.7.1 ст. 7, п.8.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (із змінами та доповненнями) та донараховано єдиний внесок за 2012 рік на загальну суму 7 750,25 грн.» (фіксує п.2 висновку акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1).

Проте, текст Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» не містить підпунктів 4.1.1, 7.1.2, 8.11, про порушення яких позивачем відвідач указує у висновках акта перевірки №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1, а тому висновки акта не містять у собі належного посилання на норми закону, які порушено.

Окрім того, зі змісту даного п.2 висновків акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 не вдається дійти висновків про зміст виявленого відповідачем порушення позивачем чинного законодавства України, а саме яке саме «донарахування єдиного внеску» зі сторони ФОП ОСОБА_3 є неправомірним, коли він здійснив таке донарахування, чому він (платник податків) повинен здійснювати або не здійснювати донарахування, на якій підставі тощо.

Отже, п.2 висновку акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 не містить належного посилання на норми законодавства, які були порушені позивачем, а також не вказує на суть такого порушення, його грошовий вираз та ін., що також не може бути правомірною підставою для прийняття якого-небудь податкового повідомлення-рішення в цій частині.

У частині третього порушення відповідач фіксує, що позивачем «порушено п.198.1, п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 року із змінами та доповненнями, у результаті чого занижено податок на додану вартість в складі податкового кредиту у періоді, що перевірявся, на загальну суму 458,00 грн., у тому числі, а саме: в жовтні місяці 2012 року на загальну суму ПДВ 89,00 грн., в грудні місяці 2012 року на загальну суму ПДВ 369,00 грн.» (п.3 висновку акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1).

У той же час, як відомо, податковий кредит формується зі сум податку на додану вартість, який був сплачений платником податків у ціні товарів, робіт, послуг іншим платникам податку.

Отже, заниження в складі податкового кредиту податку на додану вартість, про що відповідач зазначає в акті №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1, можна очевидно розуміти лише як заниження певної складової податкового кредиту та, відповідно, заниження податкового кредиту як такого, позаяк, зменшення сум ПДВ у складі податкового кредиту безумовно призведе до сумарного зменшення податкового кредиту.

Проте, податковим повідомленням-рішенням №/5272 від 10.04.2014 року було збільшено суму грошового зобовязання позивача з податку на додану вартість на суму 458,00 грн., що не узгоджується з нормами чинного податного законодавства України та викладеними висновками акта №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1, оскільки підставою для збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість може бути його заниження платником податків, зокрема, внаслідок завищення податкового кредиту, а не навпаки (як це повинно випливати з п.3 висновку акта перевірки).

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що оспорювані податкові повідомлення-рішення №/5272, №/5274 і №/5275 від 10.04.2014 року не відповідають висновкам акта документальної перевірки №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року, що очевидно є неправомірним.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що навіть якщо зазначені вище висновки по змісту акта перевірки №85/63/13-07/17-02/НОМЕР_1 від 06.03.2014 року були обумовлені некоректним, помилковим чи недбалим їх формулюванням зі сторони податкового органу, вони в будь-якому разі повинні братися до уваги такими як є, позаяк, до компетенції суду не входить коригування чи виправлення висновків або інших частин акта документальної перевірки, а тому суд досліджує саме ті висновки, які були встановлені і викладені контролюючим органом у відповідному акті перевірки. Також і контролюючий орган не вправі довільно трактувати висновки акта перевірки, виправляючи їх на свою користь і приймаючи податкові повідомлення-рішення, котрі не відповідають висновкам акта перевірки, перекладаючи таким чином на платника податків тягар відповідальності за некоректні, помилкові чи недбалі формулювання акта перевірки, чіткі висновки якого про порушення законодавства власне і можуть бути підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення.

Окремо суд вважає також за необхідне погодитися з доводами позивача щодо правомірності здійсненого ним податкового обліку у 2012 році в частині віднесення до складу витрат 2012 року вартості придбаних у 2011 році паливно-мастильних матеріалів, які він наводить у позовній заяві.

Так, відповідно до п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності, згідно з розділом III (ст.ст.133-161) Податкового кодексу України.

Документально підтвердженими витратами вважаються оплачені витрати поточного звітного періоду, а також попередніх періодів, якщо вони стосуються доходу, отриманого протягом звітного періоду, та підтверджені відповідними документами (п.135.2, п.п.135.5.12, п.137.1 Податкового кодексу України).

Згідно з п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу (п.138.6 ст.138 Податкового кодексу України).

Таким чином, віднесення до складу витрат 2012 року отриманих і оплачених у 2011 році паливо-мастильних матеріалів здійснене позивачем правомірним, позаяк, вони формували собівартість наданих у 2012 році послуг з перевезення вантажів. При цьому, суд також відзначає, що фізична особа-підприємець провадить свою підприємницьку діяльність із веденням спрощеного бухгалтерського обліку такої діяльності, а тому суд критично оцінює доводи відповідача щодо відсутності облікованих залишків пального на кінець 2011 року, адже позивач не зобовязаний здійснювати повний облік своєї діяльності, згідно зі стандартами бухгалтерського обліку.

Більш того, суд відзначає необґрунтованість доводів відповідача щодо порушення податкового законодавства в частині декларування й сплати податку на додану вартість.

Так, в цій частині відповідач посилається й базує свої висновки виключно на інформації системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні Міндоходів України, за якими встановлено розбіжність між задекларованими даними позивача та його контрагентів ТОВ «Форвей» і ПАТ «Укрнафта». Однак, на переконання суду, такі розбіжності самі по собі не можуть вказувати на порушення саме зі сторони позивача, а можуть обумовлюватися іншими обставинами (у т.ч. й порушенням податкового обліку зі сторони контрагентів). Відповідно, базування висновку про порушення податкового законодавства лише даними інформаційної системи є необґрунтованим, при цьому, відповідачем не доведено підтвердження такого порушення зі сторони саме позивача відповідними первинними документами, належними й допустимими доказами.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

При винесенні рішення суд також вважає за потрібне відмітити необхідність дотримуватися позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Так, наведені Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують правомірність дій контролюючого органу, наявність достатніх підстав для винесення оспорюваних рішень та достовірно вказують на порушення ФОП ОСОБА_3 чинного законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Відповідач, як субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та заперечення, та ним не було спростовано доводів позивача. А отже, відповідачем належними документально обґрунтованими доказами не підтверджено наявності правових підстав для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що субєкт владних повноважень, прийнявши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області №/5275 від 10.04.2014 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області №/5272 від 10.04.2014 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області №/5274 від 10.04.2014 року.

Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 16 листопада 2015 року.