Справа № 825/3522/15-а
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року м.Чернігів Справа № 825/3522/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Козлова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.10.2015 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулася до суду з адміністративним позовом Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації (далі - ДСЗН ЧОДА) про:

визнання дій відповідача щодо не проведення нарахування і виплати грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на відрядження та щодо затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 протиправними;

зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату компенсації витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015;

зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати;

стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 29.07.2015 по день фактичного розгляду справи в суді у розмірі 9 070,92 грн (згідно уточнених позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 25.05.2015 по 29.05.2015 на виконання розпорядження керівництва, ОСОБА_1 проходила курси підвищення кваліфікації начальників відділів з питань надання всіх видів допомоги структурних підрозділів з питань соціального захисту ОДА у Центрі підвищення кваліфікації працівників сфери управління Міністерства соціальної політики України у м. Києві. Відповідно до наданих розрахунків заробітної плати за травень 2015 року їй була нарахована та виплачена заробітна плата за дні відрядження, а витрати понесені ОСОБА_1 у відрядженні до розрахунку включені не були. Після звільнення, ОСОБА_1 зверталась до відповідача про необхідність проведення повного розрахунку, проте витрачені кошти так і не отримала. Відповідно, оскільки остаточний розрахунок не проведено, позивач звернувся до суду, посилаючись на ст.ст. 122, 117 Кодексу законів про працю (КЗпП), ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» вважаючи, що відповідач зобов'язаний виплатити витрати на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015, нарахувати і виплатити середній заробіток за період з 29.05.2015 по день фактичного розгляду справи в суді та при виплаті заборгованості по заробітній платі за травень 2015 року розрахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позові з наданням додаткових пояснень.

Представник відповідача позов в частині проведення нарахування та виплати компенсації витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015 у розмірі 390,00 грн визнав, в інший частині позовних вимог - заперечив та просив у їх задоволенні відмовити, мотивуючи це тим, що несвоєчасне проведення розрахунку сталося через відсутність коштів не з вини відповідача, наголошуючи неодноразово, що ДСЗН ЧОДА фінансується лише у межах бюджетних асигнувань не маючи позабюджетних доходів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В період з 25.05.2015 по 29.05.2015 позивача було направлено в Центр підвищення кваліфікації працівників сфери управління Міністерства соціальної політики України у м. Києві. За час перебування на навчанні ОСОБА_1 було нараховано та сплачено заробітну плату за 5 днів в сумі 537,65 грн, що також підтверджується розрахунковим листом за травень 2015 року (а.с.16), проте витрати на відрядження, що включають в себе добові, кошти за проживання та вартість проїзду у сумі 390,00 грн, відповідно до звіту про використання коштів, виданих на відрядження (а.с.29) сплачені не були. Вказані кошти не були виплачені і в наступному місяці. Так 29.07.2015 позивача було звільнено на підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації від 17.07.2015 №459-к (а.с.26) за згодою сторін та в день звільнення видано трудову книжку і проведено розрахунок з оплати праці. Кошти витрачені позивачем під час перебування у відрядженні, навіть при звільненні позивачу не сплачені, що і стало підставою для звернення до суду.

Як вбачається зі звіту про використання коштів, виданих у відрядження, позивачем було витрачено кошти в сумі 390,00 грн, які включають в себе вартість проїзду Чернігів-Київ у розмірі 80,00 грн, проїзд Київ - Чернігів у розмірі 80,00 грн, вартість проживання в гуртожитку у розмірі 80,00 грн та добові в сумі 150,00 грн. Вказані витрати були здійснені позивачем за власний рахунок та підтверджуються наданими позивачем за місцем роботи документами (а.с.30-32).

Так, відповідно до ст.122 КЗпП України при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться витрати, передбачені законодавством.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.06.1997 №695 «Про гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва» встановлено мінімальні гарантії, а саме: збереження середньої заробітної плати за місцем роботи на час навчання; оплату вартості проїзду до місця навчання і назад; виплата добових за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для службових відряджень (іногороднім - стипендії).

На час навчання працівники забезпечуються гуртожитком готельного типу. У разі відсутності гуртожитку відшкодування витрат, пов'язаних з наймом житлового приміщення, провадиться в порядку, встановленому законодавством для службових відряджень.

Оплата проїзду працівників, які направляються на навчання з відривом від виробництва, до місця навчання і назад, виплата добових за час перебування в дорозі і за час навчання, стипендії, відшкодування витрат, пов'язаних з наймом житлового приміщення, провадяться за місцем основної роботи (п.2 постанови №695).

Надаючи правову оцінку вказаним положенням та встановленим обставинам, суд зазначає, що у разі направлення працівника у відрядження для підвищення кваліфікації, у підприємства, установи організації, на підставі ст.122 КЗпП виникає обов'язок виплатити заробітну плату за час перебування у відрядженні та забезпечити працівника коштами, зокрема на оплату вартості проїзду до місця навчання і назад, на оплату вартості проживання та добові. Однак, в разі не забезпечення працівника коштами, працівник може здійснювати витрати за рахунок власних коштів, і відповідно після повернення з відрядження - підприємство має їх відшкодувати.

Враховуючи вищевикладене, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог у порядку ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки саме звернення з позовною вимогою про стягнення є правильним способом захисту порушеного права позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з ДСЗН ЧОДА на користь ОСОБА_1 компенсації витрат на відрядження за період 25.05.2015 по 29.05.2015 у розмірі 390,00 грн є належним способом захисту порушеного права і відповідно підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій щодо не проведення нарахування і виплати грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на відрядження та щодо затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що результат таких дій знайшов своє відображення у позовних вимогах про зобов'язання ДСЗН ЧОДА провести нарахування та виплату компенсації витрат на відрядження та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, і відповідно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 29.07.2015 по день фактичного розгляду справи в суді у розмірі 9 070,92 грн (згідно уточнених позовних вимог). А оскільки при дослідженні матеріалів справи, суд перевіряє правомірність дій щодо їх прийняття, тому питання протиправності дій, в даному випадку, окремого окреслення судовим рішенням не потребує.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДСЗН ЧОДА нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Отже, компенсація витрат на відрядження є складовою частиною фонду оплати праці.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

В силу ст.2 Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» - компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в ст. 3 цього Закону (сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)).

Згідно ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Так, у постанові Верховного суду України від 19.12.2011 № 6-58 цс 11 досліджується застосування судами норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», та зазначається, що нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Отже, звертаючи увагу на складений звіт про використання коштів, виданих у відрядження, суд звертає увагу, що саме цим звітом була визначена сума нарахованої компенсації витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015 у розмірі 390,00 грн. Враховуючи, що позивачу не проведено виплату витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015, суд вважає, що відповідач був зобов'язаний при виплаті заборгованості по заробітній платі за червень 2015 року розрахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати.

Таким чином суд прийшов до висновку, що моментом, коли виник факт нарахованого та не виплаченого доходу, як початку періоду обчислення суми компенсації, є дата складання звіту - 02.06.2015.

Отже, суд визнає правомірними обґрунтування позивача нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і відповідно, позовну вимогу про нарахування та виплату компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, визнає такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 29.07.2015 по день фактичного розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Стаття 117 КЗпП передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, ДСЗН ЧОДА є структурним підрозділом обласної державної адміністрації та входить до її складу і фінансується виключно з Державного бюджету України, тому згідно до ст. 2 Бюджетного кодексу України є бюджетною неприбутковою установою.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період становить один рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

Для виділення коштів на утримання установи, оплати відряджень, в тому числі компенсації ОСОБА_1, відповідачем Голові ЧОДА направлено лист від 14.09.2015 №02-05/7803 (а.с.33), на який 08.10.2015 за №08-19/2558 отримано відповідь (а.с. 34), в якій повідомляється про зменшення видатків за бюджетною програмою «Здійснення виконавчої влади у Чернігівській області» у 2015 році та про можливість збільшення призначення ДСЗН за умови внесення змін до Державного бюджету України на 2015 рік за вищевказаною бюджетною програмою.

Окрім цього відповідачем надано лист від 03.11.2015 №04-09/605/8530, в якому міститься інформації, що станом на 29.07.2015 за КПКВ 7951010 "Здійснення виконавчої влади у Чернігівській області" залишок відкритих асигнувань на рахунку НОМЕР_2, КЕКВ 2250 становив 0,37, що в свою чергу свідчить про фактичну неможливість виплати позивачу компенсації витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015 станом на момент звільнення позивача (а.с.43).

Встановлені обставини вказують на обґрунтованість пояснень відповідача стосовно причин не виплати нарахованої компенсації витрат на відрядження під час звільнення ОСОБА_1 і відповідно суд визнає, що така невиплата відбулась не з вини відповідача. Отже, враховуючи роз'яснення, зазначені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 29.07.2015 по день фактичного розгляду справи в суді, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з ДСЗН ЧОДА компенсації витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015 у розмірі 390,00 грн та зобов'язання ДСЗН ЧОДА нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати. В іншій частині позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації (проспект Миру, 116-а, м.Чернігів, 14028, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, ід.код НОМЕР_1) компенсацію витрат на відрядження за період з 25.05.2015 по 29.05.2015 у розмірі 390,00 грн (триста дев'яносто гривень).

Зобов'язати Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк