Справа № 2-а-775/11
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року Справа № 876/1895/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області, Танчинець Віталія Миколайовича, Прокопа Андрія Андрійовича, Рижикова Анатолія Геннадійовича про визнання неправомірними дій, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з адміністративним позовом до Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області, Танчинець Віталія Миколайовича, Прокопа Андрія Андрійовича, Рижикова Анатолія Геннадійовича про визнання неправомірними дій стосовно порушення строків надання відповіді на звернення громадян з питань захисту прав споживачів, відшкодування моральної шкоди в сумі 18090 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6800 грн.

Постановою Ужгородського окружного адміністративного суду від 24.12.2014 року позов задоволено в частині визнання неправомірною бездіяльність начальника Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Танчинець В.М., начальника відділу Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Прокопа А.А. та головного спеціаліста Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Рижикова А.Г., а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначену постанову суду оскаржили позивачі, вважаючи, що дана постанова повинна бути змінена і суд повинен задольнити позовні вимоги в повному об'ємі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги аналогічно наведеним в позовній заяві.

Оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задвольнити з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюються Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року 393/96 ВР.

Стаття 1 Закону України від 02.10.1996 року393/96 встановлює, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 5 цього ж Закону передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно із ст. 14 Закону України від 02.10.1996 року393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996 року393/96, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому розгляду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що 22.07.2009 року голова правління ГО «Закарпатське об'єднання захисту прав споживачів» ОСОБА_1 звернувся до управління у справах захисту прав споживачів у Закарпатській області, правонаступником якого є Державна інспекція з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області, із заявою вих. № 2207 щодо захисту прав споживача ОСОБА_2

Зі змісту заяви голови правління ГО «Закарпатське об'єднання захисту прав споживачів» ОСОБА_1 про захист прав споживачів № 0909/91 від 09.09.2009 року, повторно адресованої управлінню у справах захисту прав споживачів у Закарпатській області, вбачається, що станом на дату повторного звернення до відповідача заявником так і не було отримано відповіді за результатами розгляду заяви вих. № 2207 від 22.07.2009 року.

17.09.2009 р. управлінням у справах захисту прав споживачів у Закарпатській області розглянуто заяву вих. № 2207 від 22.07.2009 року, надано заявнику відповідь, згідно якої управлінням проведено перевірку викладених у листі заявника фактів та вжито відповідних заходів реагування.

25.09.2009 р., за результатами розгляду скарги голови правління ГО «Закарпатське об'єднання захисту прав споживачів» ОСОБА_1, прокуратурою м. Ужгород встановлено факт порушення строків надання відповілі на звернення скаржника в інтересах ОСОБА_2 від 22.07.2009 року.

07.10.2009 р. начальником управління у справах захисту прав споживачів і Закарпатській області Танчинець В.М. розглянуто заяву голови правління ГО «Закарпатське об'єднання захисту прав споживачів» ОСОБА_1 про захист прав споживачів № 0909/91 від 09 вересня 2009 року та надано позивачу відповідну відповідь за № 3040.

Статтями 15 та 19 Закону України від 02.10.1996 року393/96 регламентовано, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань), особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до ст. 20 Закону України від 02.10.1996 року393/96 звернення громадян розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подача звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що в ході судового розгляду справи достовірно встановлено факти неналежного контролю керівником Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області за дотриманням строків розгляду звернень громадян, а також факти порушення посадовими особами зазначеної установи строків розгляду заяв громадян, поданих у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», на підставі чого суд першої інстанції задовольнив вимоги позивачів про визнання неправомірною бездіяльність начальника Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Танчинець В.М., начальника відділу Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Прокопа А.А. та головного спеціаліста Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Рижикова А.Г..

Стосовно вимог позивачів про стягнення моральної шкоди колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції на спростування доводів апелянтів звертає увагу на наступне.

В силу ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 25.05.2001 № 5 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказує на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пленум (пункт 9 постанови) також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Також слід звернути увагу на те, що Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що відповідно до ст.119 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем під час судового розгляду справи не обґрунтовано, у чому полягає завдана відповідачем моральна шкода, в матеріалах адміністративної справи не міститься жодних відомостей, які б свідчили про ступінь страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, у справі відсутні докази, які б свідчили про погіршення стану здоров'я позивача в результаті бездіяльності відповідача, або ж про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, позивачем також не доведено розмір моральної шкоди та причинний зв'язок цієї шкоди з бездіяльністю відповідача. Позивачем до суду не надано достовірних відомостей, що саме в бездіяльності відповідача сталися негативні зміни у його життєвих і виробничих стосунках, ступіні зниження престижу, ділової репутації, тобто позивачем не надано жодних доказів, які б слугували підставою для відшкодування моральної шкоди.

Що стосується вимог апелянтів з приводу витрат на правову допомогу, що пов'язана з розглядом, то колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1. ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Оскільки з наявних у матеріалах справи доказів, на які посилаються апелянти, неможливо встановити об'єми, кількість та види конкретних послуг, їх оплату позивачем та, що ОСОБА_1 є фахівцем в галузі права, який надає правову допомогу, то у задоволені їх заяви в частині стягнення витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на наведені приписи суд першої інстанції у даній справі дійшов правильних висновків з приводу заявлених позовних вимог, однак в силу вимог п.1 ч. 2 ст. 18 та п. 2 ч. 1 ст. 22 КАС України не був повноважним для розгляду та вирішення даного спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом.

Керуючись ст. 160, ст.197, п.3 ч.1 ст. 198, ст.202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2014 р. у справі № 2а-775/11 та прийняти нову постанову.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Танчинець Віталія Миколайовича, начальника відділу Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Прокопа Андрія Андрійовича та головного спеціаліста Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області Рижикова Анатолія Геннадійовича.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко