Справа № 2а/0270/5461/11
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2012-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інстанції: Яремчук К.О.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"04" вересня 2012 р. Справа № 2а/0270/5461/11

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Капустинського М.М.

суддів: Євпак В.В.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Територіального Управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від "28" грудня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіального Управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України про визнання протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування заробітної плати та матеріальної допомоги в належному розмірі та стягнення коштів ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2007 року ОСОБА_3 в Вінницькому окружному адміністративному суді пред"явив позов до Територіального Управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України про визнання протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування заробітної плати та матеріальної допомоги в належному розмірі та стягнення коштів .

В обґрунтування позовних вимог вказав на таке.

Він є працюючим суддею та отримує заробітну плату, розмір якої, на його думку, обраховується в порушення норм діючого законодавства.

Статтею 44 Закону України Про статус суддів передбачено, що заробітна плата судді складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Посадовий оклад є основною складовою частиною заробітної плати, інші складові це доплати до посадового окладу.

Зростання посадового окладу має забезпечувати підвищення заробітної плати, матеріального і соціального забезпечення суддів відповідно до їх статусу, що на його думку, узгоджується із Конституцією України, Положенням Європейської Хартії про закон Про статус суддів, іншими законами.

03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 Про оплату праці суддів, якою затвердив Схеми посадових окладів керівників та суддів всіх рівнів.

Вважає, що оскільки розмір посадових окладів суддів залежить від розміру мінімальної заробітної плати, то при збільшенні мінімальної заробітної плати має бути підвищений й посадовий оклад суддів і заробітна плата у цілому.

Затвердження схеми посадових окладів суддів в залежності від мінімальної заробітної плати, на його думку, мало на меті зростання заробітної плати суддів одночасно з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати і у такий спосіб було б враховано складність та умови роботи суддів, професійно-ділові якості їхнього високого статусу тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 встановлено, що розміри посадових окладів суддів, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. (станом на 21 грудня 2005 року) і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться.

На підставі цієї постанови постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 постанова від 03 вересня 2005 року № 865 доповнена пунктом 4-1, згідно з яким перерахунок посадових окладів суддів при підвищенні мінімальної заробітної плати не провадиться.

У зв"язку із внесенням таких доповнень до постанови від 03 вересня 2005 року № 865 він позбавлений можливості отримувати заробітну плату та матеріальну допомогу з урахуванням підвищення розміру мінімальної заробітної плати.

Вважає, що постанови Кабінету Міністрів України № 865, № 1243 і № 1310 за 2005 рік у відповідних частинах порушують конституційну рівність всіх громадян України в правах, гарантії незалежності суддів.

Просив визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування заробітної плати та матеріальної допомоги в належному розмірі та стягнення коштів.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України на територіального управління державної адміністрації в Вінницькій області що непроведення нарахування заробітної плати та матеріальної допомоги ОСОБА_3 у відповідності до законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати за період з 12 лютого 2009 року по 01 листопада 2011 рік.

Стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_3 221062,27 грн. ненарахованої та невиплаченої заробітної плати та матеріальної допомоги у відповідності до законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв"язку з порушенням термінів їх виплати за період з 12 лютого 2009 року по 01 листопада 2011 року, звернувши стягнення на кошти, які знаходяться на рахунку Державної судової адміністрації України за бюджетною програмою КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів".

Зобов"язано Державну казначейську службу України провести видатки з Державного бюджету України, передбачені Державній судовій адміністрації України, за бюджетною програмою "Виконання рішень судів на користь суддів" для виплати на користь ОСОБА_3 недоплачених сум заробітної плати, матеріальної допомоги та космпенсації втрати частини грошових доходів у зв"язку з порушенням термінів їх виплати.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням територіальне управління державної адміністрації в Вінницькій області звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права просили скасувати постанову та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Сторони в засідання суду не з'явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення сторонам рекомендованою кореспонденцією поштових відправлень.

Згідно ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З врахуванням приписів вищевказаних статей, розгляд апеляційної скарги здійснюється судовою колегією в порядку письмового провадження.

Розглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах, передбачених статтею 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Так, суд першої інстанції мотивував своє рішення про задоволення позову ОСОБА_3 тим, що постанови Кабінету Міністрів України № 865, № 1243 і № 1310 за 2005 рік не відповідають Європейській хартії про закон Про статус суддів, Конвенції про захист прав людини та її основоположних свобод, положенням Конституції України, Закону України Про статус суддів та є такими, що обмежують обсяг гарантій незалежності суддів, встановлених Конституцією та законами України, звужують зміст і обсяг прав позивача на підвищення розміру посадового окладу при підвищенні мінімальної заробітної плати.

Суд також посилався на те, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року (справа №2а-84/7), задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_4 до Держави Україна, Кабінету Міністрів України, третіх осіб - Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та окремих положень постанови КМУ від 13 грудня 2005 року №1310 та визнано протиправним і скасовано пункт 4-1 постанови КМУ від 03 вересня 2005 року №865 "Про оплату праці суддів". Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2009 року вказана постанова та ухвала Київського апеляційного суду від 03.12.2007 року залишені без змін та набрали законної сили. Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2008 року (справа №2/174), яка в подальшому ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року залишена без змін, визнано незаконними постанову КМУ від 21.12.2005 року №1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4-1 постанови КМУ від 03.09.2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів".

Колегія суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов"язком держави.

Скасування чи звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається (стаття 22 Конституції України).

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України Про статус суддів гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим.

Як роз"яснив Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), за змістом статті 126 Конституції України положення частини третьої статті 11 Закону України Про статус суддів у взаємозв"язку з частиною восьмою статті 14 Закону України Про статус суддів треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Крім того, обов"язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв"язку з його прийняттям прав та законних інтересів особи.

Розгляд спорів щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України віднесено до юрисдикції адміністративних судів. Особливості провадження у таких справах визначені статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, суди загальної юрисдикції не мають повноважень розглядати спори щодо конституційності актів Кабінету Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 150 Конституції України вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів належить виключно до повноважень Конституційного Суду України.

Європейська хартія про закон Про статус суддів Верховною Радою України у встановленому порядку не ратифікована, а тому, не є частиною національного законодавства, яке є обов"язковим до застосування судами при вирішенні спорів.

Отже, у цій справі висновок суду повинен ґрунтуватися на тому чи відповідають зазначені постанови Кабінету Міністрів України законам України, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цими законами, і чи не звужують існуючі гарантії незалежності суддів.

Правова позиція суду першої інстанції у цій справі щодо підстав задоволення позову ОСОБА_3 є помилковою з огляду на наступне.

У статті 6 Конституції України міститься правова норма, згідно з якою державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Статус суддів, відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України.

Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України, Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканість суддів.

Збереження існуючого статусу суддів, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності суддів.

Незалежність та недоторканість суддів гарантується наданням їм відповідно до Закону України Про статус суддів спеціальних умов матеріального та соціально-побутового забезпечення. Згідно зі статтею 44 вказаного Закону заробітна плата судді, як складова його матеріального і соціально-побутового забезпечення, є елементом статусу судді. Вона складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов"язки на адміністративних посадах, з тим, що б досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи.

Іншого законодавчого акту з питань оплати праці суддів немає.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України Про оплату праці умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаного Закону 30 червня 2005 року та 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанови № 514 Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України, згідно з абзацом другим пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01 червня 2005 року становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та № 865 Про оплату праці суддів, якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів (додатки № № 2-6). Постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 повинна була набрати чинності з 01 січня 2006 року. Однак, до набрання чинності вказаною постановою постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів було зафіксовано розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів, у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати 332 грн. Іншою постановою від 31 грудня 2005 року № 1310 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, зокрема, постанову доповнено пунктом 4-1, згідно з яким також встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 03 вересня 2005 року № 865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 03 вересня 2005 року № 865 до набрання нею чинності. При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 01 вересня 2005 року Законом України Про державний бюджет України на 2005 рік розмір мінімальної заробітної плати 332 грн., що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати. Як видно зі Схем посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів кількість розмірів мінімальної заробітної плати при обчисленні посадового окладу суддів складає від 8,5 до 12,5, що значно перевищує розміри мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму, а також розмір посадових окладів багатьох працівників установ, які фінансуються з державного бюджету.

Також, у зв"язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України зазначених постанов збільшено оклади суддям та головам судів більш як у шість разів. Отже, вказані Схеми посадових окладів є такими, що відповідають встановленому статтею 44 Закону України Про статус суддів співвідношенню розмірів посадових окладів Голови Верховного Суду України, голів судів та суддів, а встановлення сталої (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів та внесення відповідних доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 відбулося до моменту набрання нею чинності. Вказана постанова у редакції до внесення доповнень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 не була введена в дію, а тому суд не мав підстав для висновку про те, що оскаржувані постанови звужують існуючі гарантії незалежності суддів. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України Про статус суддів суддям, які мають кваліфікаційні класи, що встановлюються залежно від посади, стажу, досвіду роботи і рівня професійних знань, нараховуються доплати до посадових окладів. Наявність у законодавстві таких гарантій відповідає Європейської хартії про закон Про статус суддів стосовно права суддів на винагороду в залежності від стажу, обсягу і характеру посадових обов"язків судді. Проте, суд при вирішенні спору не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 не скасовуються і не змінюються, а навпаки встановлюються надбавки та доплати за виконання особливо важливої роботи, за науковий ступінь, для вирішення соціально-побутових питань, а також визначено порядок преміювання тощо. Не містять у собі усі оскаржувані постанови Кабінету Міністрів України положень щодо обмеження прав суддів на забезпечення державою благоустроєним житлом, додатковою житловою площею, надання безоплатного користування усіма видами транспорту, обов"язкового страхування життя та здоров"я за рахунок коштів державного бюджету. Також вони не передбачають будь-якої заборони щодо застосування до грошових доходів суддів, як і до доходів інших громадян, механізму їх підвищення шляхом індексації відповідно до положень Закону України Про індексацію грошових доходів громадян.

Таким чином, Кабінет Міністрів України при прийнятті названих постанов не зменшив розрахунок посадових окладів суддів, а отже, й не обмежив матеріальний і соціальний захист суддів. У зв"язку з цим є помилковим висновок суду про невідповідність оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України Закону України Про статус суддів та що їх видання призвело до звуження змісту та обсягу статусу суддів.

Зазначений висновок узгоджується з судовою практикою Вищого адміністративного суду України. (справа №К-37929/09 від 13.04.2011 року).

Щодо посилань суду першої інстанції на судові рішення у справах №2а-84/7 від 19 березня 2007 року та №2/174 від 21.05.2008 року, якими визнані незаконними: постанова КМУ від 21.12.2005 року №1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4-1 постанови КМУ від 03.09.2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" та які, на думку суду, набрали законної сили то даний висновок є хибним так як зазначені судові рішення, на час апеляційного перегляду справи, є скасованими.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення повинні бути законними і обґрунтованими. Суд першої інстанції постановив рішення без дотримання норм матеріального права, у зв"язку з чим воно підлягає скасуванню. Обставини у цій справі встановлені повно і всебічно, а суд першої інстанції лише не дотримався норм матеріального права, тому колегія суддів вважає можливим ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального Управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області задовольнити.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2011 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

судді: ОСОБА_5 ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1,21000

3- відповідачу ОСОБА_6 Управління Держанвої судової адміністрації України у Вінницькій області вул.Р.Скалецького, 17,м.Вінниця,Вінницька область,21018 Державна судова адміністрація України вул. Липська, 18/5,м. Київ,Центральна Частина Києва, Київ,01601 Державне казначейство України вул. Бастіонна, 6,м.Київ,01014