Справа № 826/17092/13-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року м. Київ К/800/56110/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Шведа Е.Ю.,

розглянула у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Київської міжрегіональної митниці Міндоходів на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія ВІСТ" до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія ВІСТ" звернулось до суду з позовом до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів від 01.07.2013 року № 10026000/2013/200414/2, від 06.08.2013 року № 100260000/2013/200500/2, від 20.08.2013 року № 100260000/2013/200532/2, стягнення надміру сплаченого податку на додану вартість у сумі 263692,83 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2013 року, залишеною без задоволення ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 01.07.2013 року №100260000/2013/200414/2, від 06.08.2013 року № 100260000/2013/200500/2, від 20.08.2013 року №100260000/2013/200532/2. У задоволенні решти позовних відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позову, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нову постанову, якою у позові відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12.01.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія ВІСТ" та фірмою "NINGBO ORDAM IMPORT & EXPORT CO. LTD" (Китай) укладено зовнішньоекономічний контракт купівлі-продажу №110112/1.

Декларантом позивача до Київської міжрегіональної митниці подано митні декларації №100260000/2013/106480 від 01.07.2013 року, №100260000/2013/108884 від 05.08.2013 року та №100260000/2013/109790 від 19.08.2013 року та документи з метою здійснення митного контролю оформлення товарів.

Митна вартість товарів була визначена за ціною договору (контракту).

Для підтвердження заявлених відомостей, позивачем було подано наступні документи: інвойси, платіжні доручення, проформи-інвойси, пакувальні листи, сертифікати походження, специфікації, договори на експедиційні послуги, довідки про вартість товару, прайс-листи виробника товару; копії експортних декларацій, залізничні накладні та коносаменти.

Митний орган дійшов висновку, що подані позивачем документи не містили всіх даних відповідно до обраного методу визначення митної вартості, а також містили розбіжності, у зв'язку з чим прийнято рішення про коригування митної вартості товарів за шостим (резервним) методом.

Статтею 53 Митного кодексу України передбачено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Згідно рішень митного органу про коригування митної вартості, митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, оскільки документи, що подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів.

При цьому, в оскаржуваних рішеннях митним органом не зазначено, в чому саме полягають розбіжності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на переконання відповідача, розбіжності полягають у такому:

- декларантом не надано транспортний (перевізний) документ, оскільки за умовами поставки витрати на транспортування не включені дані щодо виконавця перевезення (рішення про коригування митної вартості №100260000/2013/200414/2 від 01.07.2013р.);

- для підтвердження транспортних витрат декларантом надано довідку, але відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» підтвердження витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади;

- суми оплати за товар, визначені у інвойсі відрізняються від сум, вказаних у проформах;

- не подано страхові документи, що містять відомості про вартість страхування, які додаються при визначенні митної вартості до ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари.

Стосовно ненадання декларантом транспортного (перевізного) документу, внаслідок чого було прийнято рішення про коригування митної вартості №100260000/2013/200414/2 від 01.07.2013 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що такий документ подавався, а саме: довідка про вартість міжнародних транспортно-експедиційних послуг ДП «Кюне і Нагель» від 26.06.2013 року № 1/05.

Крім того, щодо посилань митного органу про необхідність підтвердження витрат експедитора шляхом надання документів (рахунків, накладних тощо), виданих суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, суди обґрунтовано виходили з такого.

Згідно положень п. 6 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України декларант має подати транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, а не докази витрат безпосередньо експедитора під час організації перевезення товарів, як вважає відповідач.

При цьому, згідно ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як встановлено, вищевказані документи були надані позивачем до митного органу.

Щодо різниці сум оплати за товар, визначених у інвойсі від сум, вказаних у проформах, суд першої інстанції, висновки якого підтримав суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що згідно п. 5 зовнішньоекономічного контракту, строк, місце та умови поставки обумовлюються в кожному випадку окремо та фіксуються у інвойсах, а не у проформах.

Крім того, у графі «призначення платежу» платіжних доручень також вказано, що оплата здійснюється саме на підставі інвойсу.

Твердження митного органу про відсутність у позивача документів на страхування вантажу спростовуються тим, що умовами зовнішньоекономічного контракту не вбачається обов'язку позивача страхувати придбаний товар.

З огляду на вищенаведене, митним органом не доведено, що документи надані позивачем на підтвердження заявленої ціни товару є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про протиправність прийнятих відповідачем рішень про коригування митної вартості товарів від 01 липня 2013 року №100260000/2013/200414/2, від 06 серпня 2013 року №100260000/2013/200500/2, від 20 серпня 2013 року №100260000/2013/200532/2 та їх скасування.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Київської міжрегіональної митниці Міндоходів відхилити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: