Справа № 826/23180/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 листопада 2015 року № 826/23180/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Нагорянського С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м.Києві
про зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м.Києві, в якому просив: зобов'язати відповідача закінчити виконавчі провадження № 24978961 та № 24978803 (боржник - ОСОБА_1, стягувач - Держава) із дотриманням порядку і умов, визначених ст. ст. 49, 50 Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі щодо зняття арешту і заборони його відчуження на все майно, у зв'язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з огляду на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, заперечень проти позову не надав, був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у відповідності до ст. 38 КАС України.

Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищенаведеного та з огляду на неявку відповідача, у судовому засіданні 30 жовтня 2015 року суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У 2010 році на ОСОБА_1 було накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. та 51 грн.

13 липня 2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві у ВП № 24978961 та ВП №24978803 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 255 грн. та 51 грн. винесено постанови про арешт усього майна ОСОБА_1 та оголошено заборону його відчуження.

Згідно копій квитанцій від 27 червня 2014 року, позивач сплатив кошти у розмірі 255 грн. та 51 грн., призначення: сплата штрафу ВП № 24978961 та ВП №24978803.

08 вересня 2015 року позивач звернувся до Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України із заявою, в якій просив надати інформацію про статус виконавчих проваджень № 24978961 та № 24978803 (боржник - ОСОБА_1, стягував - держава), зокрема, просив надати інформацію щодо зняття арешту та заборони відчуження його майна.

Згідно листа Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерств а внутрішніх справ України від 25 вересня 2015 року № 10/М-23аз станом на 24 вересня 2015 року транспортний засіб OPEL ASTRA 1.6 І, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1. н.з. НОМЕР_2, зареєстрований на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 значиться в арешті (заборона на відчуження), орган-заявник Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві.

Оскільки позивач позбавлений можливості користуватись транспортним засобом, який належить йому на праві власності та перебуває в арешті, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Згідно із ч. 1 статті 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 50 Закону № 606-XIV встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, арешт, накладений на майно боржника, знімається у випадку закінчення виконавчого провадження, крім випадків, вичерпний перелік яких визначений в частині першій статті 50 закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що 13 липня 2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві у межах виконавчих проваджень № 24978961 та ВП №24978803 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 та оголошено заборону його відчуження.

Так, в обґрунтування позову позивач вказував, що оскільки ним було двічі сплачено штраф у 2011 році та у 2014 році, а тому у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню.

Водночас, суд критично розцінює зазначені доводи позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про хід виконавчих проваджень № 24978961 та ВП №24978803.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 12 № 606-XIV, сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником. При цьому, позивачем не надано доказів повідомлення державного виконавця про сплату штрафів.

Позивач посилається на те, що він звертався до Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві із заявою від 08 вересня 2015 року з метою отримання інформації стосовно статусу виконавчих проваджень.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем вказаної заяви, або доказів надіслання заяви на адресу Відділу, а тому бездіяльність відповідача в межах спірних правовідносин не підтверджується.

З цього приводу суд також звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 12 Закону № 606-XIV, згідно якої, сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Таким чином, у позивача була можливість ознайомитись з матеріалами виконавчих проваджень про стягнення з нього коштів.

Крім того, суд зазначає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найдоцільнішим за даних обставин.

При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що рішення про прийняття тієї чи іншої постанови у виконавчому провадженні є дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень, а тому вимоги щодо зобов'язання відповідача закінчити виконавчі провадження розцінюється судом як втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Так, положення КАС України дають підстави фізичній або юридичній особам, права, свободи чи інтереси яких порушено суб'єктом владних повноважень у зв'язку із винесенням останнім рішення (нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії), вчиненням дій або не вчиненням дій, які повинні бути вчинені в межах повноважень органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової чи службової особи, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Вимоги позивача повинні стосуватися захисту або відновлення його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

В контексті наведеного, суд констатує, що позивачем не наведено доказів, які б свідчили про відмову Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві виконати добровільно вимоги ст. ст. 49, 50 Закону України "Про виконавче провадження" в частині закінчення виконавчого провадження або зняття арешту з майна позивача, відтак позов ОСОБА_1 є передчасним та задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський