Справа № 826/13512/15
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Грибан І.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з Артюхіна М.А.

представник позивача Кравченко Р.М.

представник відповідача Килівник Р.С.

розглянув в судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк" та Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк" до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.03.2015 року № та від 05.06.2015 року № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 05.06.2015 року № в частині основного зобов'язання в сумі 10912 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 2728 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині вимог, що задоволені, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, співробітниками Держаної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоїк» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2013 р., за результатами якої складено Акт від 03.03.2015 року за № 750/26-58-22-02-17/16303872.

Актом перевірки зафіксовано порушення позивачем норм :

- п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 669 100 грн., в тому числі; II-IV квартал 2011 р. -86443 грн. (в.т.ч. IV квартал 2011 р. -86443 грн.), І квартал 2012 -37555 грн., І-ІІ квартал 2012 р. - 194563 грн. (в.т.ч. ІІ квартал 2012 р. - 157 008 грн.), І-ІІІ квартал 2012 р. - 249431 грн. (ІІІ квартал 2012 р. - 54 868 грн.), за 2012 р. - 294041 грн. (в.т.ч. - IV квартал 2012 р. - 44643 грн.), за 2013 р. - 288 583 грн.;

- п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. на загальну суму 841 456 грн., в тому числі по періодах: жовтень 2011р. - 59375 грн.; листопад 2011р. - 30475 грн., грудень 2011р.- 30244 грн., січень 2012р. - 9909 грн., лютий 2012 р. - 19088 грн., березень 2012р. - 21254 грн., квітень 2012р. - 72522 грн., травень 2012р. - 60488 грн., червені 2012р. - 45150 грн., липень 2012р. - 30506 грн.; серпень 2012р. - 10715 грн., вересень 2012р. - 25166 грн.; грудень 2012р. - 1229 грн., січень 2012р. - 22617 грн., лютий 2013р. - 7596 грн., березень 2013р. - 38338 грн., квітень 2013р. - 57696 грн., травень 2013р. - 26798 грн., червень 2013р. - 25327 грн., липень 2013р. - 26538 грн., серпень 2013р. - 26299 грн., вересень 2013р. - 35156 грн., жовтень 2013 р. -55928 грн., листопад 2013р. - 36595 грн., грудень 2013р. - 36899 грн.

На підставі Акту відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 20.03.2015 року:

- № , яким збільшено податок на прибуток в сумі 728 321,00 грн., з них за основним платежем в розмірі 582 657,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 145 664 грн.;

- № , яким збільшено податок на додану вартість в сумі 926 816 грн., з них за основним платежем в розмірі 741 753,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 185 363 грн.

За результатом розгляду скарг позивача Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р. залишено без змін податкове повідомлення-рішення № від 20.03.2015р., а № від 20.03.2015р. скасовано в частині основного зобов'язання в сумі 19 088,00 грн. та штрафних (фінансових) санкціях в сумі 4 772,00 грн.

На підставі Рішення ГУ ДФС у м. Києві податковим органом 05.06.2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено податок на додану вартість в сумі 902 956 грн., з них за основним платежем в розмірі 722 265,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 180 591 грн.

Не погодившись із висновками податкового органу викладеними у акті перевірки, податковими повідомленням-рішенням та Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р., позивачем подано скарги до ДФС України, за результатом розгляду яких Рішенням ДФС України № 15111/6/99-99-10-01-01-25 від 20.07.2015р. залишено без змін податкові повідомлення-рішення з урахуванням Рішенням ГУ ДФС у м. Києві № 8377/10/26-15-10-05-35 від 25.05.2015р., а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом визначено податкове зобов'язання в сумі 10912 грн. та штрафних санкцій з цього податку в сумі 2728 грн. у строк, що перевищує 1095 днів, встановлених ст. 44 ПК України, а тому податкове повідомлення-рішення № в цій частині підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, дійшов висновку, що в решті податкові повідомлення-рішення було прийнято відповідачем за наявності передбачених діючим податковим законодавством підстав.

Надаючи правову оцінку встановленим по справі обставинам та фактам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 ПК, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп.14.1.27. п.14.1. ст.14 ПК, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп.139.1.9. п.139.1. ст.139 ПК, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку.

Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Отже, наявність законодавчо визначених обставин для формування податкового кредиту та валових витрат, зокрема податкових накладних, виписаних платником податку, є обов'язковою, для визнання правомірності формування таких за умови, якщо відомості в таких документах відповідають дійсності, і якщо господарські операції мали реальний характер та придбані товари (роботи, послуги) використовувалися в господарській діяльності платника податку.

Таким чином, для вирішення справи по суті необхідно з'ясувати чи мали господарські операції позивача з його контрагентами реальний характер, та чи відповідали ці операції меті господарської діяльності позивача.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем (Покупець), з однієї сторони, та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Теко» (Продавець), з іншої сторони, укладено ряд типових Договорів: №01/10-01 від 10.01.2011 року; №01/10-01 від 10.12.2012 р.; Договір №0401-1 від 04.01.2013 р.

Відповідно до п.1.1 , п. 1.2 зазначених Договорів, Продавець зобов'язується протягом дії Договору передати у власність Покупця металопродукцію, далі «Товар», а Покупець зобов'язується приймати товар та оплачувати його вартість відповідно до умов цього Договору. Найменування товару, асортимент, кількість, ціна товару, який передається по даному Договору визначається Специфікаціями для кожної окремої поставки, які є невід'ємними частинами даного Договору.

Згідно п. 5.1 - п. 5.4 Договорів, Постачальник забезпечує доставку товару власним транспортом. Одержання Товару здійснюється на складі Покупця за адресою: м. Київ, вул. Екскаваторна, 37. Постачальник зобов'язаний поставити Товар впродовж 5-ти банківських днів з моменту підписання Специфікації. На кожну партію Товару Постачальник в обов'язковому порядку передає Покупцю наступні документи: Оригінал рахунку-фактури; оригінал Специфікації; Видаткова накладна; Податкова накладна; Документ, який підтверджує якість.

Суд першої інстанції вказував, що позивачем завищено показники, які задекларовані в рядку 04 «Витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування» по взаємовідносинах з ТОВ «НВП «Теко» за період з березня 2012 року по 31.12.2013 року та завищено податковий кредит по вказаним взаємовідносинам за період з березня 2012 року по 31.12.2013 року, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами правомірність їх формування.

Так, суд першої інстанції вказував, що позивачем не надано сертифікати якості товару, який було придбано, довіреності на отримання товару, товарно-транспортні накладні, докази наявності товару на складі позивача, облік отриманого товару, переміщення товару, використання даного товару в господарській діяльності тощо. При цьому суд першої інстанції, як і відповідач, виходив з того, що позивач здійснював операції з металобрухту, що потребують ліцензування.

З матеріалів справи вбачається, що основним видом господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоїк» є виробництво підіймального та вантажно-розвантажувального устаткування (код КВЕД - 28.22 згідно Довідки АА № 784396 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України).

ТОВ «НВП «ТЕКО» здійснювало позивачу поставку товарно-матеріальних цінностей (листи сталі, болт, гайка, шайби тощо) власним транспортом.

Так, для доставки товару позивачу контрагентом останнього використовувався транспорт держ. № АА 1332 АР, та автомобіль МАЗ 437041-262 держ. № АА 7534 ВЕ, що зареєстрований за ТОВ «НВП «ТЕКО» відповідно згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ІСС № 261978 від 21.07.2005 року та серії ААС № 895043 від 13.09.2011 року.

В матеріалах справи також наявні докази отримання товарно-матеріальних цінностей матеріально-відповідальними особами позивача (журнали реєстрації виданих довіреностей на отримання ТМЦ за 2011 -2013 роки та копії зазначених довіреностей на отримання товару від ТОВ «НВП «ТЕКО»).

Також, позивачем надано докази наявності складських приміщень, в які доставлявся отриманий за договорами поставки товар, та докази прийняття його на облік відповідальними працівниками, оприбуткування придбаного товару та руху його по складу.

Крім того, позивачем на вимогу суду апеляційної інстанції надано додаткові документи щодо внутрішнього руху отриманого товару та які суд вважає належними доказами, оскільки відповідно до них можливо ідентифікувати отриманий товар та простежується його подальше використання у власній господарській діяльності (прибуткові накладні на ТМЦ відповідно до виду поставленого товару за період із 01 жовтня 2011 року по 2013 рік, залишки, ТМЦ відповідно до виду поставленого товару за період з 01 жовтня 2011 року по 2013 рік, накладні на переміщення товарно-матеріальних цінності з основного складу в цех, тощо).

Позивачем надано докази використання придбаного товару у подальшій господарській діяльності. Так, отримані товари використовувалися ТОВ «Стоїк» для виробництва продукції. Зокрема, що підтверджується відомостями щодо залишків сировини та матеріалів, накладними на переміщення партії готової продукції, випусками продукції, актами списання тощо). Виготовлена продукція в подальшому реалізовувалась, зокрема, ПрАТ «Отіс» відповідно до договорів поставки №1-11 від 04.11.11 року, №2-11 від 04.11.11 року, №10-11 від 01.04.11 року, №1-12 від 12.12.11 року, №1-13 від 01.02.13 року.

Зазначені докази досліджено судом апеляційної інстанції та вибірково приєднано до матеріалів справи через великий обсяг наданих документів.

Отже, господарські операції відповідають зареєстрованим видам господарської діяльності позивача, які не потребують ліцензування. Факт виготовлення та передачі виготовленої продукції потверджується належними доказами.

Враховуючи викладене, факт надання товарів позивачу за зазначеним зобов'язанням та оплати їх вартості підтверджується документально; господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається наявність у позивача необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, складських приміщень.

В рахунок оплати отриманих товарів на виконання вищезазначеного договору позивач в безготівковій формі здійснив перерахування грошових коштів, що підтверджується банківськими виписками.

Посилання суду першої інстанції на недоліки в оформлення первинних документів є помилковими, оскільки окремі недоліки в оформленні первинних документів у даному разі не перешкоджають встановленню змісту спірних господарських операцій, ідентифікації їх учасників та у своїй сукупності містять необхідні для оподаткування відомості господарських операцій позивача.

Крім того, в період, що перевірявся між Позивачем (Постачальник) було укладено ряд типових договорів з наступними суб'єктами господарювання:

- з ТОВ «УКВТОРРЕСУРСИ» (Покупець) укладено Договір №5-11 від 14.02.2011 р.;

- з ТОВ «КБК І К» (Покупець) укладено Договір №6-12 від 19.01.2012 р.;

- з ТОВ «УКР МЕТ-ЦЕНТРІ» (Покупець), укладено Договір №25/1-12 від 03.09.2012 р.

- з ТОВ «Вторсервіс» (Покупець), укладено Договір №07-13 від 01.07.2013 р.

Відповідно до п. 1.1, п. 3.1 - 3.3 вказаних Договорів , у порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, Постачальник зобов'язується передавати у власність Покупця продукцію, визначену в п.2.1. цього Договору (далі - Продукція), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію. Протягом 5 (п'яти) банківських днів після отримання продукції, Покупець зобов'язаний здійснити її оплату шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Якщо будь-яка із Сторін змінює статус платника податку, вона повинна письмово сповістити про це іншу Сторону протягом 2-х робочих днів. Підставою для оплати за Договором є рахунок-фактура Постачальника та видаткова накладна з відміткою представника Покупця про приймання продукції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про металобрухт» (в редакції чинній на час укладання вищезазначених Договорів), операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими або спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами. Діяльність, пов'язана із заготівлею, переробкою брухту чорних та кольорових металів і його металургійною переробкою, провадиться на підставі ліцензії, що видається в порядку, встановленому законодавством.

Приймання промислового брухту від юридичних осіб оформлюється актом приймання із зазначенням найменування юридичної особи, кількості та джерел походження металобрухту. В акті робиться відмітка про вибухову безпеку, а в разі потреби - про дезактивацію і очищення металобрухту від шкідливих речовин та зазначається рівень дози випромінювання. Порядок приймання, зберігання і методи випробувань металобрухту чорних та кольорових металів встановлюються відповідно до стандартів (ч. 11 ст. 4 вказаного Закону).

Згідно п. 36 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає заготівля, переробка, металургійна переробка кольорових і чорних металів.

Суд першої інстанції вказував, що позивачем не надано відповідного дозвільного документа для виконання спірних поставок.

Разом з тим, позивач не здійснює діяльність у сфері роботи з металобрухтом.

Щодо відсутності доказів того, яким чином та на підставі чого у позивача утворився металобрухт, відсутності актів приймання металів чорних (вторинних) затвердженої форми, транспортних накладних, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, з матеріалів справи та наданих позивачем додаткових доказів вбачається, що металобрухт, що реалізовувався позивачем є відходами власного виробництва позивача.

Транспортування відходів і брухту чорних металів здійснювалась транспортом контрагентів ТОВ «Стоїк» (ТОВ «Уквторресурси», ТОВ «КБК і К», ТОВ « Укр МетЦентр», ТОВ «Втор сервіс») зі складу ТОВ «СТОЇК», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Екскаваторна, 37.

Крім того, акти приймання металобрухту, оформлені відповідно до вимог частин 8 та 11 ст. 4 Закону України «Про металобрухт» є засобом доказування факту придбання металобрухту та джерела його походження.

Таким чином, позивачем надано первинні документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій з метою подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідачем не надано будь-яких доводів та не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних операцій, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків, не надано доказів відсутності у контрагента позивача можливостей (технічних, матеріальних, людських ресурсів) на здійснення робот та послуг за укладеним договором.

Також, на час здійснення господарських операцій з позивачем, контрагенти останнього були правоздатними та дієздатними юридичними особами, створеними та зареєстрованими у відповідності до чинного законодавства України.

Доказів того, що позивач знав або міг знати про недостовірність відомостей Єдиного державного реєстру Юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо вказаних юридичних осіб суду не дано.

Разом з тим, вищезазначені положення законодавства та обставини справи судом першої інстанції враховані не були.

Відповідно до частин другої та третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Однак, враховуючи встановлені обставини та факти, на підставі досліджених доказів, колегія суддів апеляційної інстанції, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору не було враховані приписи частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо здійснення розгляду і вирішення справ в адміністративних судах на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, частинами 4 та 5 зазначеної статті на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи; зобов'язує суд запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Під час розгляду даної справи судам необхідно забезпечити рівні права учасників процесу у наданні ними доказів для всебічного, повного дослідження та вивчення усіх обставин справи, необхідних для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення.

Разом з тим, в процесі розгляду даної справи судом першої інстанції не було досліджено належних та допустимих доказів, як то відповідних первинних документів та пояснень відповідальних осіб, з метою підтвердження, або спростування доводів відповідача щодо встановлених фактичних обставин у межах спірних правовідносин, які суд визнав доведеними.

Відповідно до приписів статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Разом з тим, суд першої інстанції не вжив заходів щодо витребування у сторін доказів, які підтверджують або спростовують правомірність їхніх доводів і заперечень, не дослідив усю сукупність обставин стосовно дійсного виконання розглядуваних операцій.

Крім того, оцінка вже наявних у матеріалах справи доказів судом першої інстанції здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині скасування податкове повідомлення-рішення №, колегія суддів вважає їх помилковими, оскільки розмір податкових зобов'язань, визначених відповідачем не включає в себе зобов'язань за період з грудня 2011 року по січень 2012 року.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів відповідача що, зазначені вище господарські операції позивача мали безтоварний характер, а отже і нарахування відповідачем податкових зобов'язань позивачу за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями є неправомірним.

Відповідно до п. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк" - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2015 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоїк"- задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 20.03.2015 року № та від 05.06.2015 року № .

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 13.11.2015 р.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.