Справа № 2а/0552/81/2012
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" листопада 2015 р. К/9991/39181/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 11 січня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року по справі № 2а/0552/81/2012

за позовом ОСОБА_4

до Управління праці та соціального захисту населення Центрально-Міської

районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області

(далі - Управління)

про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Управління про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії. Просила суд визнати протиправними дії Управління та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку як особі, незастрахованій в системі загальнообов'язкового страхування на випадок тимчасової втрати працездатності, за період з 15 квітня 2009 року по 28 січня 2012 року.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 5 серпня 2011 року позов залишено без розгляду.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року скасовано ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 5 серпня 2011 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 11 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішеннями, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала на обліку в Управлінні та отримувала допомогу по догляду за дитиною, передбачену статтею 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у розмірі 130 грн. щомісячно з 15 квітня 2009 року.

Вважаючи, що така допомога їй виплачується у меншому розмірі, ніж це передбачено законом, позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок і виплату допомоги у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Листом від 12 липня 2011 року №09/1740 позивачу повідомлено про відмову у здійсненні перерахунку та виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Управлінням зазначено, що відповідно до статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» державна допомога надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень. Пунктом 3 Розділу VIII «Прикінцевих положень» вказаного Закону встановлено, що така допомога надається у розмірі, що дорівнює різниці між: з 1 січня 2008 року - 50 відсотками, з 1 січня 2009 року - 75 відсотками, з 1 січня 2010 року - 100 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій, виходили з того, що судами не встановлено законних підстав для задоволення позовних вимог.

Суд касаційної інстанції із такими висновками судів не погоджується, враховуючи наступне.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 1 статтею 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачується щомісяця з дня призначення допомоги по догляду за дитиною по день досягнення дитиною вказаного віку включно.

До дати набрання чинності Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», тобто до 1 січня 2008 року, правовідносини щодо виплати зазначеної допомоги регулювалися Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», дія якого поширювалася на осіб, незастрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18 січня 2001 року, який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб.

Станом на 1 січня 2008 року також діяли Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок-1751), та Порядок призначення і виплати допомоги при народженні дитини та допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку особам, застрахованим в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2007 року № 13 (далі - Порядок-13).

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені відповідні зміни до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Зокрема, згідно зі змінами, внесеними до статті 13 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», дію цього Закону поширено на всіх осіб, які є учасниками правовідносин, пов'язаних із виплатою допомоги, а згідно зі змінами, внесеними до статті 15 та пункту 3 Прикінцевих положень цього Закону, встановлено розмір допомоги та алгоритм її визначення у 2008 - 2010 роках. Водночас із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» було, зокрема, виключено статтю 43.

Кабінет Міністрів України постановою від 22 лютого 2008 року № 57 «Питання призначення і виплати допомоги сім'ям з дітьми» визнав таким, що втратив чинність, Порядок-13 та вніс зміни до Порядку-1751, уніфікувавши у ньому умови призначення та виплати допомоги застрахованим та не застрахованим у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування особам.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у тому числі й пункт 24 розділу II зазначеного Закону, яким стаття 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» викладена у нові редакції.

Згідно вимог розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» зміни до законодавчих актів, встановлених розділом ІІ цього Закону закінчують свою дію 31 грудня 2008 року.

Таким чином з 1 січня 2009 року відновили свою дію попередні редакції статей 13, 15 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», які діяли до внесення до них змін Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Законами України про Державний бюджет 2009-2012 роки не змінювались розмір та порядок виплат грошових коштів, обумовлених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», а в період з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2010 року діяли норми Порядку-1751.

Таким чином, суди дійшли неправильного висновку, зазначивши про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки такі вимоги мають бути задоволеними в період з 1 січня 2011 року по 28 січня 2012 року.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, а у разі часткового задоволення позовних вимог - відповідно до задоволених вимог.

Тобто, вказана вимога також підлягає задоволенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у разі документального підтвердження судових витрат.

Відповідно до положень статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотримання норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 165 Кодексу адміністративного судочинства України мотивувальна частина ухвали повинна містити мотиви з яких суд дійшов до висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Крім того, судами не перевірено строки звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом.

Предметом розгляду даної справи є розмір виплачуваної допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка є періодичним платежем. Позивач щомісяця отримувала вказану допомогу у розмірі, який не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому знала або повинна була знати про порушення свого права, проте до суду звернулась лише 3 серпня 2011 року.

Оскільки, зазначені обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а вказані порушення не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, то прийняті судами рішення не можна визнати законними і обґрунтованими.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 229 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 11 січня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.