Справа № 806/1759/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ К/800/40752/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Житомирського міського відділу Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Житомирського міського відділу Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі - Житомирський МВ УМВС України), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі - УМВС в Житомирській області) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказ УМВС України в Житомирській області № 70 о/с від 20 березня 2014 року в частині звільнення його з органів внутрішніх справ України є незаконним, оскільки рапорт на звільнення 14 березня 2014 року він подав під психологічним тиском керівництва, про що повідомив іншим рапортом 20 березня 2014 року.

ОСОБА_4 вважає, що спірний наказ винесений відповідачем всупереч вимог законодавства, з порушенням його прав, а тому просив про його скасування та задоволення позову.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ з 31 липня 2009 року. У листопаді 2013 року призначений на посаду оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області.

14 березня 2014 року позивач подав на ім'я начальника УМВС в Житомирській області рапорт про звільнення його з органів внутрішніх справ України за власним бажанням у зв'язку з тим, що у нього мала заробітня плата та ненормований робочий день. Позивач просив звільнити його у найкоротший термін, але не пізніше 21 березня 2014 року.

19 березня 2014 року начальником Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області підготовлено подання на звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 "ж" Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (далі - Положення) (за власним бажанням).

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 20 березня 2014 року № 70 о/с "По особовому складу" його звільнено з органів внутрішніх справ у запас.

Листом № 3547 від 20 березня 2014 року заступник начальника Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області повідомив позивача про спірний наказ.

Проте, 20 березня 2014 року позивач поштою направив інший рапорт начальнику УМВС України в Житомирській області з проханням його рапорт на звільнення написаний 14 березня 2014 року вважати недійсним, так як він був написаний під емоціями в зв'язку з важкими сімейними обставинами.

Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 63 Положення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обовязків.

Згідно з пунктом 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Сторонами була досягнута домовленість щодо строків звільнення позивача - не пізніше 21 березня 2014 року. Вказана домовленість реалізована наказом УМВС України в Житомирській області № 70 о/с від 20 березня 2014 року. До дня прийняття відповідачем рішення про звільнення позивача, позивач свій рапорт не відкликав, строк звільнення також не змінив.

З наведеного вище вбачається, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ було проведено на законних підставах.

Аналогічна правова позиція викдадена у постановах Верховного суду України від 29 травня 2012 року у справаі № 21-122а12 та від 11 червня 2013 року у справі № 21-169а13.

З огляду на викладене, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За приписами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 30 травня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало