Справа № 367/1866/15-а
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/1866/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Кухленко Д.С.
Суддя-доповідач: Грибан І.О.
ПОСТАНОВА
Іменем України

12 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :
секретар с/з Артюхіна М. А.

розглянув у судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 20 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальник управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області Саприкіної Лариси Анатоліївни про визнання нечинним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся в суд з позовом до начальник управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області Саприкіної Лариси Анатоліївни, в якому просив:

- визнати нечинним рішення начальника управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області Саприкіної Лариси Анатоліївни від 25.07.2014 року № 2512-к в частині відмови в оформленні додатку форми № 7, як довідки яка є підставою для видачі посвідчення та подання документів департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації, а також підтвердження факту проживання в Ірпінському регіоні не менше 4 років;

- зобов`язати начальника управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області ОСОБА_2 оформити додаток форми № 7, як довідку яка є підставою для видачі посвідчення постраждалої внаслідок аварії ЧАЕС категорії 4;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування грошових коштів в рахунок відшкодування витрат на відрядження;

- зобов`язати начальника управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області Саприкіну Ларису Анатоліївну подати документи департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації, для видачі посвідчення постраждалої внаслідок аварії ЧАЕС категорії 4.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 20 липня 2015 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

На розгляд справи в апеляційному порядку сторони, належним чином повідомлені не з`явилися. Колегія суддів, враховуючи, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів для з`ясування всіх обставин, вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутності сторін.

В зв`язку з неявкою сторін, на підставі ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач у 2014 році звернулась до Виконавчого Комітету Ірпінської міської ради Київської області «Управління праці та соціального захисту населення» із заявою про видачу посвідчення постраждалої внаслідок аварії ЧАЕС категорії 4.

Листом від 25.07.2014 року № 2512-к відповідач повідомив про відсутність підстав для оформлення додатку форми № 7, оскільки не підтверджено факт проживання в Ірпінському регіоні не менше 4-х років.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим по справі обставинам та фактам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 4 статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років. Статтею 14 вказаного Закону встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Статтею 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи (навчання) на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Позивач вказує, що з 29.04.1969 року по 30.05.1988 року була зареєстрована і постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а з 30 квітня 1988 року по квітень 1992 року продовжувала постійно проживати за зазначеною адресою без реєстрації.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги вказував, що факт місця постійного проживання позивача в АДРЕСА_1 , з 30 квітня 1988 року по квітень 1992 року підтверджується: довідкою (справка) за формою №3 виданої 15.09.1987року №63 Житлово Будівельним кооперативом: «Дружба»; довідкою від 22.08.2011 року вих.№57 виданою головою правління Бучанської ЖБК «Дружба» ОСОБА_3 ; довідкою від 18.07.2014 року вих.№42 видана головою правління Бучанської ЖБК «Дружба» ОСОБА_3 , згідно з яких вбачається, що з 30.05.1988 року по жовтень 1992 року позивач не була зареєстрована за вказаною адресою; актом від 17.07.2014 року складеним депутатом Бучанської Міської ради ОСОБА_4 .

Однак, відповідної довідки органу місцевого самоврядування про проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років позивач ані відповідачу, ані суду не надала.

Крім того, згідно із положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Також, відповідно до положень зазначеної статті довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування являється документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Тобто, документом, який підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи є саме довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування, яка видається органом реєстрації особі за її вимогою.

Згідно положень ст. 6 зазначеного Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Тобто, Законом визначено обов`язок особи зареєструвати місце свого проживання після прибуття до нового місця.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Згідно п. 1.2, 1.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, реєстрація місця проживання або місця перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відомості про місце проживання та місце перебування особи вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - паспортний документ), довідки про звернення за захистом в Україні.

Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів.

Довідки надані позивачем жодним чином не підтверджують факт її реєстрації/проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, позивач не надав належних документів, які підтверджують факт його проживання не менше 4 років на території, яка зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог помилковими.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у зазначеній постанові, у зв`язку з чим є підстави для її скасування з постановленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області задовольнити.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 20 липня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено 13.11.2015 р.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.