Справа № 826/6132/13-а
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 листопада 2015 року № 826/6132/13-а

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції в Оболонському районі міста Києва ДПС
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2013 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі міста Києва ДПС (далі по тексту - відповідач) в якому просила:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі міста Києва ДПС від 14 квітня 2011 року № та від 23 квітня 2012 року № ;

визнати протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції в Оболонському районі міста Києва ДПС, яка полягає у не складанні та неподанні у встановленому порядку Управлінню Державного Казначейства в Оболонському районі міста Києва висновку про повернення фізичній особі - підприємця ОСОБА_1 помилково сплачених грошових зобов'язань з плати за землю у сумі 79955,86 грн.;

стягнути з Управління Державного Казначейства в Оболонському районі міста Києва на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 помилково сплачені грошові зобов'язання у сумі 79955,86 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року, в задоволенні позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2015 року касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено частково. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2013 року у справі № 826/6132/13-а скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2015 року адміністративну справу № 826/6132/13-а прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 26 серпня 2015 року.

У судовому засіданні 26 серпня 2015 року представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його, представник відповідача заперечив проти позову.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Направляючи справу на новий розгляд, ухвалою Вищого адміністративного суду України 21 липня 2015 року зазначено, що судам необхідно з'ясувати наявність свідоцтва платника єдиного податку та перевірити чи використовується земельна ділянка, на якій розташовані належні позивачу нежитлові приміщення, у господарській діяльності. Лише після встановлення та визнання доведеними зазначених фактичних обставин, які мають значення для справи, можливий аналіз законодавства, що підлягає застосуванню до відносин між сторонами. Також необхідно враховувати, що для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

Частиною 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Матеріали справи свідчать, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ВАТ «Завод КІНАП» було укладено договір купівлі продажу нежилих приміщень від 07 червня 2005 року, а саме виробничого корпусу № 1 (літера «Б») та частину нежилих приміщень виробничого корпусу № 1 (літера «Б») загальною площею 5184, 9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2.

Право власності позивача на вказані об'єкти нерухомості зареєстровано Київським МБТІ 04 липня 2005 року (реєстраційне посвідчення 011304).

Державною податковою інспекцією в Оболонському районі міста Києва Державної податкової служби, на підставі пункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України, винесено податкові повідомлення-рішення від 14 квітня 2011 року № , яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з плати за землю на загальну суму 39 977,93 грн. та від 23 квітня 2012 року № , яким ФОП ОСОБА_1 нараховано податкове зобов'язання з плати за землю на загальну суму 39 977,93 грн.

Нараховані згідно зазначених податкових повідомлень-рішень суми зобов'язання зі сплати земельного податку позивачем сплачено в повному розмірі, що підтверджується копіями платіжних доручень від 20 липня 2011 року № 38 на суму 9977,93 грн., від 19 серпня 2011 року № 39 на суму 30000,00 грн., від 05 квітня 2012 року № 21 на суму 19977,93 грн., від 20 квітня 2012 року № 23 на суму 9000,00 грн., від 21 травня 2012 року № 33 на суму 11000,00 грн.

Разом з тим, позивач, вважаючи, що правових підстав для сплати земельного податку не було, звернулася із заявою до контролюючого органу, в якій просила повернути помилково сплачені грошові зобов'язання з земельного податку.

Листом Державної податкової інспекції в Оболонському районі міста Києва ДПС від 18 лютого 2013 року ФОП ОСОБА_1 було повідомлено, що вона є платником земельного податку, і відповідні суми нараховується їй згідно даних Державного земельного кадастру за земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач 22 лютого 2013 року звернулася зі скаргою до Державної податкової служби у місті Києві ДПС з аналогічними вимогами, однак листом від 11 березня 2013 року № 291/П/17-3-10 їй також було відмовлено в задоволенні вимог та запропоновано звернутися до Департаменту земельних ресурсів КМДА для отримання повної інформації щодо відомостей з Державного земельного кадастру.

Позивач не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу, та вважаючи що податковими повідомленнями-рішеннями від 14 квітня 2011 року та № та від 23 квітня 2012 року № порушено її права та законні інтереси, остання звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до приписів статті 206 Земельного кодексу України, частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про плату за землю», використання землі в Україні є платним.

Відповідно до частин 1, 2 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Також частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України, визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтями 269, 270 Податкового кодексу України встановлено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об'єктами оподаткування, відповідно, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приписами пункту 286.5 статті 86 Податкового кодексу України визначено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статті 58 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, як власником нежилого приміщення, на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 07 червня 2005 року, використовується земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_4, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з кадастру.

В той же час, судом встановлено, що позивач з 01 липня 2012 року є платником єдиного податку, що підтверджено свідоцтвом платника єдиного податку серія НОМЕР_3.

З вказаного свідоцтва платника єдиного податку вбачається, що місцем провадження господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є АДРЕСА_1, а одними із видів господарської діяльності є купівля та продаж власного нерухомого майна та здавання в оренду власного нерухомого майна.

Згідно пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема: земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Таким чином, законодавством встановлені дві обов'язкові умови, за яких суб'єкт підприємницької діяльності не є платником земельного податку: перебування на спрощеній системі оподаткування зі сплатою єдиного податку; земельні ділянки, які є об'єктом плати за землю, використовується для провадження господарської діяльності.

Однак, позивачем ні під час подання адміністративного позову, а ні під час розгляду справи не надано доказів використання спірної земельної ділянки для провадження господарської діяльності.

Відтак, враховуючи, що позивач у періоді, за який здійснено донарахування був власником нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та перебував на спрощеній системі оподаткування, при цьому не використовуючи вказане нежитлове приміщення для провадження господарської діяльності останнього, суд приходить до висновку про правомірність нарахування грошового зобов'язання спірними податковими повідомленнями - рішеннями від 14 квітня 2011 року № та від 23 квітня 2012 року № .

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник