Справа № 2а-607/11/0970
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" листопада 2015 р. м.Київ К/800/13148/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Васильченко Н.В.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону

на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2011

року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015року

у справі №2а-607/11/0970

за позовом Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави

в особі Івано-Франківського КЕЧ району

до Управління Держкомзему у м.Івано-Франківську,

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маодот-І»

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення дій,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2011 року Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Івано-Франківського КЕЧ району звернувся до суду з позовом до Управління Держкомзему у м.Івано-Франківську (далі по тексту Держкомзем).

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідачем здійснено погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки військового містечка №13, яка замовлялась ТОВ «Маодот-І», виготовленого у 2006 році без погодження меж земельної ділянки із користувачем суміжної земельної ділянки Івано-Франківською КЕЧ району.

Просив суд:

- визнати незаконними дії відповідача щодо погодження меж земельної ділянки по вул.Національної Гвардії 14г, пл. 17,36 га, яка межує з земельною ділянкою військового містечка №17.

- зобов'язати відповідача визнати Івано-Франківську КЕЧ району суміжним землекористувачем земельної ділянки, військового містечка №17.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2011 року у справі №2а-607/11/0970, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішень суди першої та апеляційної інстанції виходили з недоведеності прокурором вимог, оскільки дії Держкомзему не порушують права та інтереси позивача, який на момент виникнення спірних правовідносин не був землевласником чи землекористувачем земельної ділянки, суміжної з земельною ділянкою військового містечка №17, а тому відсутні підстави для визнання вищевказаних дій протиправними.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, Військовий прокурор Івано-Франківського гарнізону звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Свою касаційну скаргу мотивував тим, що при укладенні договору аренди землі між Івано - Франківською міською радою та ТОВ «Маотод - І» від 10.01.2007 року було порушено п.8 Постанови КМУ №1094 «Про затвердження порядку проектів землеустрою з організації природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення» від 25.08.2004 року. Не було погоджено проект землеустрою з усіма власниками та користувачами земельних ділянок, зокрема, з Івано - Франківською КЕЧ району.

На розгляд касаційного суду надійшло клопотання від скаржника про заміну відповідача у справі, яке мотивоване тим, що невірне зазначення в касаційній скарзі відповідача - Управління Держкомзему у м. Івано-Франківську, призвело до помилки у судовому рішенні. На підставі цього Прокурор просить замінній найменування відповідача в ухвалі суду від 24.03.2015 року на належного по справі і вважати його наступним «Відділ Держземагенства у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області».

Проте, судова колегія Вищого адміністративного суду України доводи зазначеного клопотання не вважає достатніми для його задоволення з наступних мотивів.

Як вбачається із змісту позовної заяви Військовий прокурор в якості відповідача у справі визначив Управління Держкомзему у м.Івано-Франківську та пред'явив до нього вимоги. Суди першої та апеляційної інстанції розглянули позовні вимоги саме до Управління Держкомзему у м. Івано-Франківську.

Відділ Держземагенства у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області та Управління Держкомзему у м.Івано-Франківську є різними юридичними особами, тому судова колегія дійшла висновку, що Прокурор просить здійснити не заміну найменування відповідача, а здійснити заміну відповідача.

Згідно частин 1, 4 статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Після заміни сторони, вступу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність процесуального права на заміну відповідача у справі належним у суду першої інстанції. Тому в задоволенні клопотання касатора слід відмовити.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Рішенням Івано-Франківської міської ради №422 від 24.11.2005 року «Про матеріали управління архітектури і містобудування виконкому міської ради» було дозволено Західному управлінню капітального будівництва Міністерства оборони України проведення проектно-пошукових робіт (збір матеріалів погодження місцерозташування земельної ділянки) для виготовлення проекту комплексної забудови житлового мікрорайону на території колишнього військового містечка №13 в межах вул.Національної Гвардії - Є. Коновальця О.Сорохтея.

18.01.2006 року Івано-Франківським міським управлінням земельних ресурсів попередньо погоджено матеріали погодження місця розташування земельної ділянки на території колишнього військового містечка №13 в межах вул. Національної Гвардії - Є. Коновальця О. Сорохтея.

Рішенням №315 від 29.08.2006 року виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за зверненням Міністерства оборони України передано функції «Замовника» ТОВ «Маодот-І» від Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

10.10.2006 року Івано-Франківською міською радою прийнято рішення «Про матеріали погодження місця розташування земельних ділянок», яким було погоджено місце розташування земельної ділянки ТОВ «Маодот-І» в межах вул.Національної Гвардії - Є.Коновальця О.Сорохтея та надано дозвіл на складення проекту землеустрою.

Висновком Івано-Франківського міського управління земельних ресурсів від 19.10.2006 року №1933 погоджено матеріали проекту землеустрою щодо земельної ділянки по вул. Національної Гвардії.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновками судів з огляду на наступне.

Як вбачається, позивач звернувся до суду з вимогами про захист своїх цивільних прав, оскільки, на його думку передача третій особі в оренду земельної ділянки для комплексної забудови житлового мікрорайону на території колишнього військового містечка №13 м.Івано-Франківську порушує права Івано-Франківського КЕЧ району на отримання цієї земельної ділянки у користування.

10.01.2007 року між Івано-Франківською міською радою та ТОВ «Маодот-І» на виконання постанови Господарського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2006 року (справа №А-6/401), яка набрала законної сили, укладено договір оренди земельних ділянок, які знаходяться в межах вул. Національної Гвардії - Є. Коновальця О. Сорохтея.

Оскільки земельну ділянку передано в оренду, то подальше оспорювання правомірності набуття юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку господарської юрисдикції, оскільки виникає спір про господарське право

За приписами частин 1, 2 статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України, землі, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Відповідно з частиною 1 статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Положеннями статті 170 Цивільного кодексу України закріплено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право.

Як визначив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2014 року у справі №21-544а14, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність, користування чи оренду, тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, тому що виникає спір про цивільне право.

Такі висновки касаційного суду узгоджуються з практикою Верховного Суду України, висловленою в постановах від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14, від 03 червня 2014 року у справі 21-144а14, від 14 лютого 2012 року у справі 21-1041во10 та №21-1042во10, які в силу положень частини 1 статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для врахування.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, може бути розглянутий за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За приписами статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Враховуючи, що в даних правовідносинах має місце спір про право, дана справа повинна бути розглянута за правилами господарського процесуального законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

На підставі викладеного, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне закрити провадження у справі.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 157, статтями 220, 221, 223, частиною 1 статті 228, статтями 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону - задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі №2а-607/11/0970- скасувати.

Провадження у справі №2а-607/11/0970 за позовом Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Івано-Франківського КЕЧ району до Управління Держкомзему у м.Івано-Франківську, третя особа:Товариство з обмеженою відповідальністю «Маодот-І» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення дій - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: