Справа № 819/3250/15
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/3250/15

09 листопада 2015 р.м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

Головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання Габрилелькій С.Є.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Сагайдак Ірини Володимирівни про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Сагайдак Ірини Володимирівни (надалі - відповідач), в якому із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Сагайдак І.В. №24560139 від 18.09.2015 року про відмову у державній реєстрації прав власності та зобов'язати Реєстраційну службу Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області здійснити державну реєстрацію права власності на частину садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.08.2011 року по справі № 2-3765/11 та внести відповідний запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.08.2011 року по справі № 2-3765/11, за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на 7/25 частки садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду), що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

02.09.2015 року позивач звернулася до Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію права власності на належну їй частину садиби.

Рішенням від 18.09.2015 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на вказану частину садиби (житловий будинок), посилаючись на те, що при розгляді документів було встановлено, що заявником не додано договір про поділ нерухомого майна у письмовій формі та нотаріально посвідченого. Позивач вважає, що відмова Державного реєстратора у державній реєстрації обмежує її права на володіння та розпорядження майном.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причин неявки у судове засідання суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.08.2011 року по справі №2-3765/11, зокрема, за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на 7/25 частки садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з: літера «А»: цокольний поверх: III гараж 14,6 кв.м., мансарда: 5-1 коридор 2,9 кв.м., 3-2 коридор 5,8 кв.м., 5-3 санвузол 3,7 кв.м., 5-4 коридор 8,5 кв.м., 5-5 санвузол 3,9 кв.м., 5-6 житлова і 1,9 кв.м., 5-7 кухня 8,2 кв.м., 5-8 житлова 9,4 кв.м., 5-9 житлова 8,6 кв.м., 5-10 житлова 20,5 кв.м., 5-11 кухня 8,9 кв.м., 5-12 житлова 7,4 кв.м., разом по мансарді 102,7 кв.м. Всього 117,3 кв.м. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

02.09.2015 року позивач звернулась до Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 13074976, яка була розглянута державним реєстратором Сагайдак І.В.

До заяви було додано: копію паспорта громадянина України, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, копію витягу з Державного реєстру від 16.10.2011 року за №2148, копію рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.08.2011 року по справі №2-3765/11, копію розпорядження містобудування від 22.06.2015 року за №65, копію технічного паспорту будинок від 12.08.2015 року за №2548, документ на підтвердження внесення сплати за надання витягу з Державного реєстру прав та документів на підтвердження сплати держмита.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно, за наслідками розгляду заяви було зупинено розгляд даної заяви, з необхідності витребування додаткових матеріалів.

18.09.2015 року рішенням №24560139 позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на частину садиби (житловий будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з посиланням на ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 20 та 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою кабінету Міністрів від 17.10.2013 року №868.

В обґрунтування прийнятого рішення Державний реєстратор вказав, що при розгляді документів було встановлено, що заявником не додано договір про поділ нерухомого майна у письмовій формі та нотаріально посвідченого.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 182 Цивільного Кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Обов'язковість процедури реєстрації речових прав встановлена ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Виходячи з положень ст. 9 вказаного Закону державний реєстратор в процедурі розгляду заяви про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені п. 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, (далі - Порядок № 868).

Тобто, за вимогами Закону та Порядку № 868, підставою для проведення державної реєстрації перш за все є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно п.5 ч.1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» підставою для державної реєстрації прав, серед іншого є рішення судів, що набрали законної сили.

Відповідно до п. 37 Порядку № 868, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Приписами п. 4 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п.15 Порядку № 868 передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Як вбачається із поданих документів для проведення державної реєстрації права власності, позивач є власником 7/25 частки садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.08.2011 року по справі №2-3765/11, вказаним рішенням проведено реальний поділ житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Дане рішення вступило в законну силу.

Таким чином, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10.08.2011 року по справі № 2-3765/11, яке набрало законної сили, згідно з п.5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації за позивачем.

Крім того, суд вважає за потрібне зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конститутуції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території держави.

Відповідно, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Обов'язковість рішень суду підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню режиму законності і зміцненню правопорядку в державі.

Аналогічні за змістом норми, з приводу обов'язковості судових рішень, містяться також в окремих нормативних законодавчих актах процесуального характеру (ст. 14 КАС України, ст. 14 ЦПК України, ст. 115 ГПК України, тощо).

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Законна сила рішення суду є його правовою дією, яка проявляється в тому, що наявність чи відсутність прав і фактів, що лежать в їх основі, встановлюються остаточно, і в тому, що встановлені рішенням суду права підлягають беззаперечному здійсненню на вимогу уповноважених осіб.

Відповідно, закріплений у вказаній нормі закону принцип обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону в справі, у якій вони ухвалені, а тому вони є обов'язковими для виконання на терито рії України усіма фізичними і юридичними особами.

Зокрема, обов'яз ковість рішень суду, що набрали законної сили, полягає у тому, що:

1) вони не можуть бути скасовані або змінені будь-якими адміністративними або державними органами, громадськими організаціями тощо та їх посадовими чи службовими особами. Ці органи та особи не можуть винести іншого рішення у цій су довій справі;

2) ці органи та особи не можуть приймати актів, що суперечать рішенню суду, яке набрало чинності, виходячи із припущення про його неправильність;

3) жоден орган, крім вищестоящого суду, не може скасувати рішення суду, що набра ло чинності.

Відповідно, рішення суду в цивільних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими також для осіб, які не брали участі у справі, оскільки вони мають рахуватися з рішен нями суду, співвідносити з ними свою поведінку, що в свою чергу не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність відмови відповідача у задоволені заяви позивача про реєстрацію права власності згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду і з огляду на те, що на час розгляду звернення позивача, так і на час розгляду справи судом вказане судове рішення суду не оскаржене та набрало законної сили, а отже є обов'язковими до виконання, в тому числі для відповідача, на якого згідно вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» покладено обов'язок забезпечувати достовірність інформації Державного реєстру прав, її оновлення та відновлення даних.

Таким чином, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та з метою необхідність захисту її права власності на мійно що їй належить шляхом скасування рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Сагайдак І. В. про відмову у державній реєстрації прав власності та зобов'язання Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області здійснити державну реєстрацію права власності на частину садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Сагайдак Ірини Володимирівни № 24560139 від 18.09.2015 року про відмову у державній реєстрації прав власності.

3. Зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області здійснити державну реєстрацію права власності на частину садиби (житлового будинку індивідуального житлового фонду), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 12.11.15 р.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.