Справа № 820/20843/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 р.Справа № 820/20843/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Філатова Ю.М. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Медведєвої І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Державної фінансової інспекції в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015р. по справі №820/20843/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної фінансової інспекції в Харківській області

про визнання незаконними дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду із адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Харківській області, в якому, з урахуванням наданих уточнень, просила:

- визнати незаконними та вчиненими з особистих мотивів дії відповідача щодо затримки розрахунку з позивачем при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31.12.2013 року по 27.01.2014 року середній заробіток в розмірі 4020,75 грн. та шкоду від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів, заподіяну протиправними діями відповідача, яка станом на 01.09.2015 року становить 2919,54 грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 16443,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 31.12.2014 року її було звільнено з посади начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів ДФІ в Харківській області за п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку належних до виплати сум. Трудову книжку відповідачем було видано 08.01.2014 року, а належні до виплати кошти були перераховані лише 27.01.2014 року, у зв'язку з чим, просить стягнути кошти за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31.12.2013 року по 27.01.2014 року у розмірі 4020,75 грн., а також шкоду від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів протягом 2014 року та січня-серпня 2015 року у розмірі 2919,54 грн. Також, у зв'язку з неправомірними діями відповідача, позивач просить стягнути спричинену моральну шкоду у розмірі 16443,00 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано незаконними дії ДФІ в Харківській області щодо затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Стягнуто з ДФІ в Харківській області на користь позивача за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року середній заробіток в розмірі 4020 грн. 75 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на прийняття оскаржуваної постанови в частині відмови в задоволенні позовних вимог з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача шкоди від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів, а також моральної шкоди.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що при прийнятті рішення судом не було враховано факт пропуску позивачем тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. Крім того, судом першої інстанції було неправомірно визначено суму, яка підлягає стягненню за оскаржуваним рішенням.

Позивач надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ДФІ в Харківській області, а судове рішення в частині задоволення позовних вимог - без змін.

Відповідач, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивача, просить залишити її без задоволення.

У судовому засіданні позивач та представник відповідача підтримали свої правові позиції по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом ДФІ в Харківській області від 31.12.2013 року № 616-о "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади" ОСОБА_1 була звільнена з посади начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів ДФІ в Харківській області.

Не погодившись із правомірністю звільнення, позивач звернулась до суду із відповідним позовом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2014 року по справі №820/1370/14, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДФІ в Харківській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в.о. начальника ДФІ в Харківській області ОСОБА_3, Державна фінансова інспекція України, про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, оплату за час вимушеного прогулу, виплату матеріальної допомоги та грошової винагороди. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 26.09.2014 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач, станом день звільнення - 31.12.2013 року, позивачу не була виплачена заробітна плата, а належні до виплати кошти остаточно перераховані лише 27.01.2014 року.

Так, під час судового розгляду справи представник відповідача зазначив, що згідно листа Державної казначейської служби України від 12.12.2013 року № 16-10/583-32473 "Про завершення бюджетного 2013 року та початок 2014 року", з метою своєчасного завершення розрахунків у період закінчення бюджетного року розпорядникам/одержувачам бюджетних коштів і місцевих бюджетів, рекомендовано здійснити виплату заробітної плати та інших платежів соціального характеру за другу половину грудня 2013 року, починаючи з 23 грудня 2013 року. З урахуванням вимог ст. 57 Бюджетного кодексу України, розпорядникам та одержувачам бюджетних коштів залишки коштів загального та спеціального фондів державного та місцевих бюджетів перерахувати до відповідного бюджету станом на кінець операційного дня 27 грудня 2013 року. У зв'язку з цим, заробітна плата за другу половину грудня 2013 року працівникам Держфінінпекції була виплачена 27 грудня 2013 року.

Станом на дату надходження до відділу планування, бухгалтерського обліку та звітності наказу від 31.12.2013 № 616-о про звільнення ОСОБА_1, рахунки в ГУ ДКСУ в Харківській області були вже закриті, а залишки відкритих асигнувань перераховані до державного бюджету, тому остаточних розрахунок при звільненні позивача було проведено у перший робочий день 2014 року, а саме 08 січня 2014 року.

У зв'язку з тим, що витяг з тимчасового розпису державного бюджету та витяг з плану асигнувань загального фонду державного бюджету на І квартал 2014 року отримано від головного розпорядника коштів ДФІ України 13.01.2014 року, то Держфінінспекцією в Харківській області їх було затверджено теж 13.01.2014 року.

Платіжні доручення надані до сплати ГУ ДКСУ в Харківській області 15 січня 2014 року, але фактично ГУ ДКСУ в Харківській області остаточний розрахунок по зарплаті та грошовій компенсації виплачено 20 січня 2014 року, згідно платіжного доручення від 20.01.2014 року № 1 та лікарняні виплачено 27 січня 2014 року, згідно платіжного доручення від 27.01.2014 року № 84.

Позивач, не погодившись із вказаними діями відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскілки відповідачем було неправомірно затримано розрахунок по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року, то на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 4020 грн. 75 коп. Натомість, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача шкоди від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів у розмірі 2919,54 грн. та моральної шкоди у розмірі 16443,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання незаконними дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні та стягнення за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року середній заробіток в розмірі 4020 грн. 75 коп., колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ст. 116 КЗпП України).

Колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 03.07.2013 року по справі №6-64 цс вказано, що відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що оскільки відповідачем було неправомірно затримано розрахунок з позивачем по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року, то остання має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунків.

Колегія суддів зазначає, що здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивач не працювала у листопаді 2013 року, сума заробітку за останні два календарні місяці в розмірі 1876,38 грн. складається з суми основаної зарплати, доплат і надбавок у розмірі 1515,38 грн. за 7 робочих днів у жовтні 2013 року та з суми премії за жовтень 2013 року у розмірі 361,00 грн.

З урахуванням виплат, що включається у розрахунок середньої заробітної плати (п. 3, 4 Порядку №100, лікарняні та відрядні не враховуються), заробіток позивача за останні два місяці (жовтень, листопад 2013 року), що передували звільненню становить 1876,38 грн. за 7 робочих днів, або середньоденний заробіток дорівнює 1876,38:7=268 грн. 05 коп., що підтверджується копією архівної відомості по заробітній платі за 2013 рік.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток, який підлягає стягненню з ДФІ у Харківській області на користь позивача за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31.12.2013 року по 27.01.2014 року дорівнює 4020,75 грн. (268,05х15).

Доводи апеляційної скарги відповідача відносно того, що оскільки місячна премія за жовтень 2013 рік складає 57 грн. 43 коп., то середньоденний заробіток позивача складає 224,69 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 п. 3 Порядку № 100, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані.

Колегія суддів зазначає, що застосований відповідачем розрахунок включення премії при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці шляхом ділення на робочі дні за графіком, згідно ч. 1 п. 3 Порядку № 100 застосовується лише за умови, коли премії виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу. А тому, оскільки позивачу була виплачена місячна премія, то вона має бути включена у тому розмірі, в якому нарахована.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині визнання незаконними дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні та стягнення на користь позивача за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року середній заробіток в розмірі 4020 грн. 75 коп., а тому рішення суду в цій частині є законним та не підлягає скасуванню і задоволенню вимог апелянта, відповідача по справі.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача шкоди від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів, заподіяну протиправними діями відповідача, яка станом на 01.09.2015 року становить 2919,54 грн., колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Питання застосування індексу інфляції врегульовані положенням ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з системного аналізу зазначеної норми закону, колегія суддів дійшла висновку, що встановлена відповідальність передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

Вимога позивача про стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції стосується зобов'язального права, проте в даному випадку позивач та відповідач не є сторонами у зобов'язанні в розумінні ЦК України.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в ухвалі від 04.11.2002 року по справі № 6-9308кс01 вказано, що присуджена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником при його звільненні не належить до заробітної плати, а є разовою виплатою - санкцією за несвоєчасний розрахунок, - тому не може бути об'єктом індексації згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".

Вищевказаний висновок кореспондується з положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. N 1078, пунктом 2 якого передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача шкоди від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів, колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача шкоди від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів, заподіяну протиправними діями відповідача, яка станом на 01.09.2015 року становить 2919,54 грн., а тому рішення суду в цій частині є законним та не підлягає скасуванню і задоволенню вимог апелянта, позивача по справі.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 16443,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З системного аналізу вказаної норми, колегія приходить до висновку що, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов'язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

При з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, які визначає підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що позивачем як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не було надано жодного доказу на підтвердження факту перенесених ним душевних страждань, душевного або фізичного болю, приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вказаної частини позовних, та як наслідок, відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довів правовірність дій щодо затримки розрахунку з позивачем по заробітній платі, а тому рішення суду в частині визнання незаконними дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні та стягнення на користь позивача за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року середній заробіток в розмірі 4020 грн. 75 коп. є законним та обґрунтованим.

Натомість позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача шкоди від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів у розмірі 2919,54 грн. та моральної шкоди у розмірі 16443,00 грн., в зв'язку з чим, суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на пропуск позивачем тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказане питання вже було предметом судового розгляду.

Так, ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2015 року задоволено апеляційну скаргу позивача та скасовано ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2015р. по справі №820/20843/14 про залишення адміністративного позову без розгляду. Постановляючи вказану ухвалу, колегія суддів апеляційної інстанції виходила з того, що позивач має право звернутися до адміністративного суду за вирішенням вказаного спору без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015р. по справі №820/20843/14 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянтів, позивача та відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З приводу розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України "Про судовий збір" від 14.07.2011 року № 3674-VI.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2015 року 1218 грн. 00 коп.

З 01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 22.05.2015 № 484-VIII, яким внесено зміни до Закону України "Про судовий збір".

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору встановлюється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру розмірі судового збору становить 2 відсоток розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірі мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів зазначає, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача за період затримки розрахунку по заробітній платі з 31 грудня 2013 року по 27 січня 2014 року середній заробіток в розмірі 4020 грн. 75 коп. носять майновий характер.

Таким чином, в даному випадку розмір ставки судового збору за подання ДФІ в Харківській області апеляційної скарги по справі за позовом майнового характеру становить 2009 грн. 70 коп.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції на час подання апеляційної скарги), апелянт не віднесений до осіб, звільнених від сплати судового збору, а тому судовий збір повинен бути сплачений на загальних умовах.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, звертаючись із апеляційною скаргою, не надав доказів сплати судового збору, проте надав клопотання, в якому просив відстрочити сплату судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2015 року клопотання відповідача було задоволено та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення апеляційним судом рішення у даній справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з ДФІ в Харківській області на користь Державного бюджету України вищевказаної суми судового збору.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що у відповідності до положень ст.ст. 160, 167 КАС України в судовому засіданні 09.11.2015 року проголошено вступну та резолютивну частину ухвали та зазначено, що повний текст її буде виготовлено 13.11.2015 року. Разом з тим, оскільки головуючий суддя у справі в період з 12.11.2015 року по 14.11.2015 року перебуватиме у відпустці за сімейними обставинами, повний текст вказаної ухвали виготовлений 11.11.2015 року.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної фінансової інспекції в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 р. по справі №820/20843/14 за позовом ОСОБА_1 до Державної фінансової інспекції в Харківській області про визнання незаконними дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з Державної фінансової інспекції в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 4 під., 11 пов., м.Харків, 61022, ) на користь Державного бюджету України (отримувач - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок - 1011, код класифікації доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173, призначення платежу: "Судовий збір за подання апеляційної скарги на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2015р. по справі №820/20843/14") суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2009 (дві тисячі дев'ять) грн. 70 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений 11.11.2015 р.