Справа № 809/444/13-а
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 р. Справа № 876/6915/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.,

суддів Шавеля Р.М., Бруновської Н.В.

за участю секретаря Бєлкіної Н.І.

представника відповідача Яремака Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2014 р. у справі № 809/444/13-a за позовом Приватного підприємства «Прикарпат-Фудс» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2014 р. у справі № 809/444/13-a за позовом ПП «Прикарпат-Фудс»до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень, позов було задоволено, постановлено скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ в м. Івано-Франківську форми «Р» № від 27.08.2012 року; форми «Р» № від 27.08.2012 року; форми «В4» № від 27.08.2012 року; № від 14.11.2012 року.

В апеляційній скарзі скаржник просить постанову суду скасувати та відмовити у позові. Апеляційна скарга мотивована неврахуванням висновку акту перевірки. Перевіркою достовірності відображених показників у поданих Деклараціях з податку на прибуток підприємств за період з 01.04.2010 по 31.03.2011 року встановлено, що позивачем до складу витрат включено витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей в загальній сумі 399546 грн., які не підтверджені первинними документами (відсутні оригінали накладних, акти приймання-передачі товару, договори, товаросупроводжувальні документи). Проведеним аналізом податкової звітності встановлено залучення ПП «Прикарпат-Фудс» до схем постачання ризикових контрагентів, одного з яких вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.08.2013 року визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.212, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України і ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.12.2013 року вирок міського суду в частині покарання призначеного цій особі залишено без змін.

В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав із зазначених у ній мотивів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів встановила наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що за результатами документальної планової перевірки ПП «Прикарпат-Фудс» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 року по 31.03.2012 року ДПІ в м. Івано-Франківську складено Акт №6033/22-6/32361515 від 09.08.2012 року, на підставі якого 27.08.2012 року винесено в т.ч. оскаржувані податкові повідомлення-рішення: № від 27.08.2012 року (форма «Р») про збільшення суми грошового зобов'язання підприємства на 107064 грн. з податку на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) та нарахування 26766 грн. штрафних (фінансових) санкцій за порушення вимог п.п.7.2.3, 7.2.6 п.7.2, п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.198.1, 198.3, 198.6 ст.198, п. 201.10. ст.201 Податкового кодексу України; № від 27.08.2012 року (форма «Р») про збільшення суми грошового зобов'язання підприємства на 143968 грн. з податку на прибуток приватних підприємств та нарахування 11054 грн. штрафних (фінансових) санкцій за порушення вимог п.5.1, п.п.5.2.1, 5.2.8 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3, п.п.5.5.1 п.5.5 ст.5, п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11, п.п.12.1.1 п.12.1 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14, п.п.135.5.4 п.135.4 ст.135, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України; № від 27.08.2012 року (форма «В4») про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 1667 грн. за порушення вимог п.п пп.7.2.3, п.п. 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.198.1, 198.3, 198.6 ст.198 та п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України.

В порядку адміністративного оскарження зазначені податкові повідомлення-рішення були залишені без змін. Окрім того, 14.11.2012 року ДПІ у м. Івано-Франківську було винесено податкове повідомлення-рішення № про збільшення на 975 грн. раніше визначеної податковим повідомленням-рішенням № від 27.08.2012 року суми зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість.

Зі змісту акта вбачається, що оскаржувані рішення були прийняті за наслідками господарської операції позивача із ПП ОСОБА_2 Між позивачем та вказаною особою було укладено договір купівлі-продажу, в п.2.2 якого визначено видаткову накладну, як єдиний первинний документ, який продавець мав передавати покупцю і яким й відображалися асортимент, обсяг і вартість фактично придбаної продукції. Факт існування таких документів сторони не заперечили, а суд першої інстанції підставно встановив, що всі оригінали цих документів разом з оригіналами податкових накладних та платіжних доручень вилучено працівниками податкової міліції області згідно з протоколами виїмки в розрізі кримінальної справи щодо контрагента ПП «Прикарпат-Фудс», а копії цих протоколів і первинних документів надавалися для огляду перевіряючим, проте не були взяті ними до уваги.

При цьому, факт отримання від вказаної особи відповідних обсягів продукції не був спростований скаржником належними доказами при тому, що вся ця продукція в подальшому реалізовувалась підприємством через мережі роздрібної торгівлі (третіх осіб) по всій Україні до кінцевого споживача - фізичних осіб. Та обставина, що вказаний суб'єкт був притягнутий до кримінальної відповідальності, не спростовує висновків суду, враховуючи, що згідно із ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Зі змісту вироку фактів, які б мали преюдиційне значення для цієї справи не вбачається.

Щодо правової позиції податкового органу про обов'язковість товарно- транспортної накладної для підтвердження валових витрат та податкового кредиту, то слід зазанчити наступне. Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику. Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, невиконная контрагентом своїх обов'язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування валових витрат та податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб'єктів господарювання, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач не є. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 червня 2012 року № К-27230/10.

У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини другої ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно зі ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Жодних доказів того, що заперечуваний правочин був спрямований саме на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, пошкодження чи незаконне заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади скаржник не наводить. Обгрунтовуючи свої припущення посиланням на факт відсутності третьої особи за її місцемзнаходженням, є нічим іншим, як свідченням порушення відповідною особою вимог законодавства, яке стосується його реєстрації, як суб'єкта підприємницької діяльності чи платника податків і зобов'язує його повідомляти реєструючі органи про зміну свого місця знаходження, а у випадку порушення даної вимоги передбачає персональну відповідальність такої особи та її посадових осіб.

До того ж, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що нікчемними правочинами, які порушують публічний порядок, визначені статтею 228 ЦК України, є правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема є: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучення з обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражатиметься в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним. Таким чином, законодавець розмежовує поняття «порушення публічного порядку» та «недодерження вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам». Дані обставини передбачають різний порядок визнання правочину недійсним та різні правові наслідки.

У постанові Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року було звернуто увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним».

TOB «Гласс-Компані ЛТД» надавало ПП «Прикарпат-Фудс» транспортні послуги. Між підприємствами було укладено договір, згідно з п.2.б якого експедитор приймав на себе організацію збереження в дорозі перевезених за даним договором вантажів, своєчасну їх доставку в пункт призначення і здачу вантажу одержувачу, зазначеному в товарно-транспортній накладній (CMR). Крім того, по факту виконання робіт складено та підписано двома сторонами Акти здачі-приймання виконаних робіт, що і є первинним документом. Транспортні послуги ними оплачені в безготівковому порядку у повному обсязі. Тим більше, що експедитор надавав послуги як на території України, так і за її межами, що підтверджено ВМД.

Відтак, безтоварний характер операцій не був доведений скаржником, а відтак в силу ст. 61 Конституції України ПП «Прикарпат-Фудс» не може нести відповідальності за порушення норм чинного законодавства іншим підприємством. Тому, валові витрати за III квартал 2011р. в сумі 20333 грн. були включені правомірно.

Як зазначено в абз.2 розділу.3.2.1 Акта перевірки, перевіркою не встановлено заниження (завищення) податкових зобов'язань ПП «Прикарпат-Фудс» з податку на додану вартість за період, що перевірявся. Проте, перевіркою було зменшено суму податкового кредиту підприємства на суму 109706 грн. за період, що перевірявся, по окремих господарських операціях. Так, безпідставно виключено з суми податкового кредиту з ПДВ за квітень 2010 року 4830 грн. включених до нього ПП «Прикарпат-Фудс» на підставі видаткової накладної №961 від 06.04.2010 року та податкової накладної №961 від 06.04.2010 року, отриманих від TOB «Центр будівельних технологій «Юпітер-Південь» у зв'язку з придбанням у останнього мороженої продукції на загальну суму 28980 грн.

TOB «Центр будівельних технологій «Юпітер-Південь» зареєстроване як юридична особа - суб'єкт підприємницької діяльності ще з 03.03.2005 року. Платником податку на додану вартість дана особа зареєстрована з 18.03.2005 року. Відповідні реєстраційні документи на момент проведення вище вказаної господарської операції ніким скасовано не було. Як зазначається в Акті перевірки, на даний час підприємство перебуває в стані припинення (стан платника 28), а його Свідоцтво про реєстрацію платником ПДВ анульовано лише 04.11.2011 року у зв'язку з наданням ним декларації про відсутність поставок, тобто, після здійснення господарських операцій, які розглядаються. Та обставина, що розрахунок по цій операції ще не проведений, не є підставою для зменшення суми податкового кредиту з ПДВ. Таким чином, корегування податкового кредиту підприємства на суму 4830 грн. за даним фактом є безпідставним.

Крім того, від ПП «Франко-Будінвест» позивачем в грудні 2010 року отримано ремонтні послуги на суму 139800 грн., в тому числі ПДВ 23300 грн. Податок на додану вартість в сумі 23300 включений був до податкового кредиту в грудні 2010 року, податкова накладна № 229 від 30.12.2010 року. На момент проведення відповідних операцій ПП «Франко-Будінвест» належним чином зареєстроване як суб'єкт господарювання - юридична особа, перебувало на загальній системі оподаткування і належним чином зареєстроване платником ПДВ. Тому позивач мав всі підстави на включення даних сум до податкового кредиту за відповідний звітний період. При цьому, підприємство керувалося п.п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7, п.п. 7.3.1 п. 7.3 та пп. 7.4.1 п. 7.4 Закону України «Про податок на додану вартість».

Також позивачу у липні 2011 року було надано транспортні послуги ТОВ «Гласс-Компані ЛТД», як на території України, так і за її межами. Загальна вартість послуг склала 22000 грн., в тому числі ПДВ 1667 грн.

Належних доказі невідповідності первинної бухгалтерської документації вимогам, встановленим у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», чи безтоварного характеру цих операцій суду надано не було.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції за своєю суттю відповідає закону, підстави для її скасування не були доведені у встановленому порядку.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2014 р. у справі № 809/444/13-a - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а уразі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Шавель Р.М.

Бруновська Н.В.

Повний текст ухвали складений 29.10.2015 року.