Справа № 826/661/14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,
суддів:Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,

при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представників державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві (далі - ДПІ) - Павловича Д.М., Харка Д.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Комфортзон» до ДПІ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

ТОВ «Комфортзон» звернулося до суду з позовом про: визнання неправомірними дій ДПІ при складанні акта перевірки від 18 листопада 2013 року № 1981/26-56-22-03-09/36335185 та податкових повідомлень-рішень від 6 грудня 2013 року № та № ; скасування зазначених податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги ґрунтуються на наявності підстав для віднесення сум, сплачених контрагентам, до витрат, а сум податку на додану вартість (далі - ПДВ) - до податкового кредиту.

Суди встановили, що за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Комфортзон» по взаємовідносинах з ТОВ «ЛІГРАН» за січень, березень, квітень, травень, червень, грудень 2012 року; з приватним підприємством (далі - ПП) «Рембудкомплект-Плюс» - за квітень, червень 2012 року; з ТОВ «Промтехгруп ЛТД» - за лютий, квітень 2013 року; з ТОВ «Будбізнеспром-Т» - за грудень 2012 року; з ТОВ «Супутник» - за вересень, жовтень, листопад, грудень 2012 року; з ТОВ «Шоковіта» - за вересень, жовтень, листопад, грудень 2012 року; з ПП «Транс-Атлантіка Сервіс» - за січень, лютий, березень, квітень, травень, липень 2012 року; з ТОВ «Єврогрупса» - за січень, лютий 2012 року складено акт від 18 листопада 2013 року № 1981/26-56-22-03-09/36335185, в якому зафіксовані порушення: підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 137.1 статті 137, пунктів 138.2, 138.4 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (далі - ПК), в результаті чого платник занизив податок на прибуток на загальну суму 845 098 грн; пункту 22.1 статті 22, пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК, в результаті чого платник занизив ПДВ на загальну суму 900 299 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки 6 грудня 2013 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення:

- № - про визначення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 056 373 грн, в тому числі 845 098 грн основного платежу та 211 275 грн штрафних (фінансових) санкцій;

- № - про визначення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 1 125 374 грн, в тому числі 900 299 грн основного платежу та 225 075 грн штрафних (фінансових) санкцій.

Донараховуючи грошові зобов'язання з ПДВ та податку на прибуток, податковий орган виходив із безтоварності господарських операцій між ТОВ «Комфортзон» та його контрагентами (ТОВ «ЛІГРАН», ПП «Рембудкомплект-Плюс», ТОВ «Промтехгруп ЛТД», ТОВ «Будбізнеспром-Т», ТОВ «Супутник», ТОВ «Шоковіта», ПП «Транс-Атлантіка Сервіс», ТОВ «Єврогрупса»).

Згідно з матеріалами справи між ТОВ «Комфортзон» і ТОВ «ЛІГРАН» укладено договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року № 18/11.

15 квітня 2012 року між ТОВ «Комфортзон» та ПП «Рембудкомлект-Плюс» укладено договір № 15/04, відповідно до якого виконавець зобов'язується надавати замовнику, а замовник зобов'язується приймати і оплачувати послуги порізки, кромкування, фрезерування та ін.

Також між позивачем і ТОВ «Промтехгруп ЛТД» укладено договори від 4 лютого 2013 року № 04/02 та 4 квітня 2013 року № 04/04 про надання послуг.

12 листопада 2012 року між позивачем і ТОВ «Будбізнеспром-Т» укладено договір № 12/11, за умовами якого позивач зобов'язується приймати і оплачувати послуги з прокату і зберігання меблів та супутні послуги, вказані в рахунках-фактурах.

Між позивачем і ТОВ «Супутник» укладено договір купівлі-продажу від 4 вересня 2012 року № 04/09 та договір про надання послуг від 10 вересня 2012 року № 10/09.

Між позивачем і ТОВ «Шоковіта» укладено договір від 24 вересня 2012 року № 24/09, на підставі якого позивач зобов'язався приймати і оплачувати послуги порізки, кромкування, фрезерування, монтажу.

Між позивачем та ПП «Транс-Атлантіка Сервіс» укладено договір від 9 січня 2012 року № 0901/2, за умовами якого позивач зобов'язувався приймати і оплачувати надані послуги, вказані в рахунках-фактурах, та договір від 20 січня 2012 року № 2001/2, згідно з яким вказаний контрагент позивача зобов'язувався, використовуючи власні матеріали, засоби і устаткування, в межах загальної вартості робіт виконати ремонтні роботи на об'єкті замовника.

Також між позивачем і ТОВ «Єврогрупса» було укладено договір від 31 січня 2012 року № 03/30, згідно з яким вказаний контрагент зобов'язувався передати у власність позивача товар.

Факт виконання умов зазначених договорів в судовому порядку встановлено з підтвердженням матеріалами справи, а саме: рахунками-фактурами, актами виконаних робіт, податковими та видатковими накладними.

В акті перевірки від 18 листопада 2013 року № 1981/26-56-22-03-09/36335185 відповідач посилається на акти перевірок контрагентів позивача, які були скасовані за результатами розгляду судових справ.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 4 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 10 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 березня 2015 року, постанову суду першої інстанції скасував, позов задовольнив частково: визнав протиправними та скасував спірні податкові повідомлення-рішення; в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що наявність у замовника (позивача) первинних документів, які відповідно до вимог ПК необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту та валових витрат, зокрема, укладених договорів, податкових накладних, не є безумовною підставою для віднесення до валових витрат та податкового кредиту витрат на придбання послуг, оскільки податковий орган довів, що наведені в таких документах відомості не відповідають дійсності; господарські операції з постачання товарів фактично не мали реального характеру, постачання оформлене лише документально та не спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний адміністративний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що первинні документи, складені на виконання господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами, відповідають вимогам чинного податкового законодавства та відображають операції, які були здійснені; контрагенти позивача на момент здійснення господарських операцій та видачі податкових накладних були зареєстровані платниками ПДВ.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ДПІ звернулась із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування касаційним судом статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV), пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК.

На обґрунтування заяви додано копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2014 року, яка, на думку ДПІ, підтверджує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

В цій ухвалі касаційний суд, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що подані Товариством первинні документи на обґрунтування права на податковий кредит та на формування валових витрат не відповідають вимогам статті 9 Закону № 996-XIV, не можуть слугувати підставою для внесення відповідних записів до бухгалтерського обліку та, відповідно, не можуть враховуватися Товариством при формуванні податкового кредиту та валових витрат.

Також цей суд зазначив, що слід погодитися з об'єктивністю висновку суду першої інстанції про недоведеність Товариством реальності виконання розглядуваних операцій з придбання товару (нафтопродуктів) у ТОВ «Спецторгпозитив».

Крім того, касаційний суд зазначив, що платник податку повинен бути розумним та обачливим при виборі контрагента. Перевірка наявності у постачальника державної реєстрації та реєстрації у податковому органі не характеризує підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку відповідних товарів, що діє через уповноважену особу, яка представляє інтереси підприємства. Отже, заходи, спрямовані на отримання витягу з Єдиного державного реєстру та інших документів реєстраційного характеру, не є достатніми, позаяк отримані платником відомості не дозволяють кваліфікувати контрагента як добросовісного партнера, що гарантує виконання своїх зобов'язань через уповноважених представників. Позивач під час розгляду справи не надав жодних доказів на підтвердження того, що він перевірив повноваження осіб, які діяли від імені його контрагента, ідентифікував осіб, що підписували документи від імені ТОВ «Спецторгпозитив».

Аналіз наведених рішень суду касаційної інстанції дає підстави вважати, що він неоднаково застосував одні і ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

У справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України погодився з висновком суду апеляційної інстанції про існування кількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку-покупця належно оформлених податкових накладних, фактична сплата грошових коштів контрагентам в сумі, визначеній в податкових накладних, а також фактичне виконання господарських операцій, за наслідками яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит, що в цьому випадку підтверджено матеріалами справи.

Таким чином, оскільки в судовому порядку встановлено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами: ТОВ «ЛІГРАН», ПП «Рембудкомплект-Плюс», ТОВ «Промтехгруп ЛТД», ТОВ «Будбізнеспром-Т», ТОВ «Супутник», ТОВ «Шоковіта», ПП «Транс-Атлантіка Сервіс», ТОВ «Єврогрупса», що підтверджено належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу витрат спірного періоду за результатами господарських операцій із зазначеними контрагентами є правомірним.

Отже, висновок касаційного суду у справі, що розглядається, про правомірність формування позивачем податкового кредиту ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: О.А. КороткихО.В. Кривенда
В.Л. МаринченкоП.В. Панталієнко
О.Б. ПрокопенкоІ.Л. Самсін
О.О. Терлецький