Справа № 813/5644/15
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року № 813/5644/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Косів М.Б.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом Виробничо-послугово-торгівельної фірми «СТАС» товариство з обмеженою відповідальністю до Львівської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій, скасування рішення про відмову у прийнятті митної декларації та визнання недійсною картки-відмови, -

ВСТАНОВИВ:

Виробничо-послугово-торгівельна фірма «СТАС» звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС про визнання неправомірними дій Львівської митниці ДФС щодо відмови у пропуску через митний кордон України транспортного засобу реєстраційний номер RZ 4986G, складання 24 серпня 2015 року картки-відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №209090403/2015/01203 та визнання недійсною картки-відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №209090403/2015/01203, зобовязання Львівської митниці ДФС прийняти митну декларацію та провести митне оформлення транспортного засобу комерційного призначення реєстраційний номер RZ 4986G і пропустити його через митний кордон України.

В обґрунтування позову покликається на те, що згідно із положеннями Стамбульської конвенції, вважається, що громадянин-нерезидент може користуватися на території України транспортним засобом, зареєстрованим постійно у відповідних реєстраційних органах іноземних держав, без сплати будь-яких податків і зборів та без застосування до нього ввізних обмежень чи заборон економічного характеру, за умови, що зазначений транспортний засіб знаходиться у власності (розпорядженні) фізичної (юридичної) особи, яка проживає (зареєстрована) на території іншої держави та використовується в комерційних цілях.

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу засвідчує, що він належить польській Виробничо-послугово-торгівельній фірмі «СТАС» Товариству з обмеженою відповідальністю (SP.Z.O.O. STAS). Згідно довіреності та посвідчення про відрядження, що видано польською фірмою SP.Z.O.O. STAS, 02.01.2015 року, ОСОБА_4 ОСОБА_3 має право використовувати службовий автомобіль марки «Volkswagen Transporter» (реєстраційний номер RZ 4986G ідентифікаційний номер транспортного засобу: WV2ZZZ70ZVH12810), для представлення та проведення інтересів фірми на території України. З наданого працівникам митного пропуску рахунку- фактури на товар витікає, що Виробничо-послугово-торгівельна фірма «СТАС» Товариство з обмеженою відповідальністю уповноважила ОСОБА_4 ОСОБА_3 перевезти товар на територію України, а саме до міста Рівне.

Вищевикладене підтверджує, що ОСОБА_4 ОСОБА_3 не повинен був декларувати транспортний засіб «Volkswagen Transporter» як товар, в порядку, передбаченому для підприємств, у відповідності до ч. 2 ст. 379 МКУ, а державний інспектор, вимагаючи таке декларування, порушив закон та прийняв завідомо протиправне рішення.

Представник позивача та третьої особи в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі та надав додаткове пояснення. В ньому покликається на те, що державний інспектор митного поста Мостиська Львівської митниці ДФС упереджено, в порушення статті 108 МК України припинив строк тимчасового ввезення і тих трансортних засобів, які були ввезенні ним на законних підставах на митну територію України. Представник митного органу відмовився надати декларацію для митного оформлення товарів та транспортних засобів комерційного призначення, чим унеможливив декларування товару, який перевозив ОСОБА_3. Для митного оформлення ОСОБА_4 ОСОБА_3 надав посадовим органам митного поста Мостиська наступні документи : паспорт на імя ОСОБА_4 ОСОБА_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення про відрядження, довіреність на представлення інтересів фірми на території України, податкову накладну на товар, договір поставки. Державний інспектор прийняв до розгляду єдиний документ паспорт на імя ОСОБА_4 ОСОБА_3 та прийняв рішення картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №20909040/2015/01203 від 24.08.2015 року.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, наведених у запереченні на позов від 29.10.2015р. Зазначив, що спірна картка відмови є правомірною. Пояснив, що позивачем не було подано митному органу жодних документів, які б підтвердили платне перевезення ним осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів, тобто використання даного транспортного засобу в комерційних цілях. Оскільки, ОСОБА_3 ОСОБА_4 було здійснено ввезення на митну територію України відповідно до ч.1 ст.380 МУ України чотири транспортні засоби, що не відповідає п.60 ст.4 МК України, та такий відмовився задекларувати транспортний засіб марки Volkswagen р/н RZ4986G як товар в порядку передбаченому для підприємств, відповідно до ч.2 ст.379 МК України, йому було видано картку відмови №209090403/2015/01203.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у запереченні на позов, просив у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24.08.2015 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 здійснював перетин кордону України через митний пост «Мостиська» Львівської митниці ДФС транспортним засобом марки Volkswagen р/н RZ4986G з метою тимчасового ввезення до одного року. Митному органу були надані копії наступних документів: свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу №1199812 від 13.04.2012р., паспорта громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 №EF4875380 від 22.08.2013р., доручення, видане компанією СТАС на період з 02.01.2015р. до 02.01.2016р., рахунок фактура від 24.08.2015р. про продаж товару фірмою СТАС ОСОБА_5. В ході проведення митних формальностей старшим державним інспектором м/п «Мостиська» Львівської митниці ДФС ОСОБА_6 виявлено, що згідно з наявною в ЄАІС ДМСУ інформацією, ОСОБА_3 ОСОБА_4 не вивезено за межі митної території України транспортні засоби марки «КІА» р/н DPL95VH, ввезений на митну територію України 27.06.2015 року, «RENAULT» р/н RZ3957K, ввезений на митну територію України 18.05.2015 року, «RENAULT» р/н RZ9165G, ввезений на митну територію України 22.04.2015 року, «BMV» р/н RZ8284H, ввезений на митну територію України 18.01.2015 року.

Оцінюючи спірні правовідносини та правомірність оскаржуваного рішення та дій відповідача, суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 Митного кодексу України у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.

Частиною 1 ст. 189 Митного кодексу України передбачено, що транспортні засоби комерційного призначення, що використовуються для переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон України, можуть тимчасово ввозитися на митну територію України без справляння митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Тимчасово ввезені на митну територію України транспортні засоби комерційного призначення підлягають вивезенню без внесення в їх конструкцію будь-яких змін (без урахування природного зношення, витрати пально-мастильних матеріалів та необхідного ремонту). Тимчасове ввезення транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України допускається за умови, що такі транспортні засоби не використовуватимуться для внутрішніх перевезень на митній території України.

Згідно із п. 59 ч. 1 ст. 4 МК України, транспортні засоби комерційного призначення - будь-яке судно (у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Водночас, згідно з пунктом 60 статті 4 Кодексу транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Статтею 1 Додатка С до Конвенції встановлено, що приватне використання означає перевезення особою виключно для особистих потреб, за винятком будь-якого комерційного використання.

Статтею 1 Конвенції та пунктом 35 статті 4 Кодексу встановлено, що поняття «особа» означає юридичну та фізичну особу.

У звязку з цим, особисте користування (приватне використання) не обмежується виключно інтересами фізичної особи, а може здійснюватися і в інтересах юридичних осіб.

З огляду на викладене вище, згідно із положеннями Кодексу та Конвенції транспортні засоби, які тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами в службових цілях, а не для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів через митний кордон України, не відносяться до транспортних засобів комерційного призначення. Митне оформлення таких транспортних засобів здійснюється згідно із частиною третьою статті 380 Кодексу.

Позивачем не було долучено до матеріалів справи жодних доказів, які б підтвердили платне перевезення ним осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів. Долучене до позову посвідчення про відрядження в службових цілях, вповноважує ОСОБА_3 ОСОБА_4 на представництво інтересів фірми СТАС в Україні на період з 04.05.2016р. по 10.12.2016р. не надавалося до митного оформлення і не відповідає довіреності на транспортний засіб , видані на період з 02.01.2015р. по 02.01.2016р.

Відповідно до Глави 3 ст.5 «Документи на тимчасове ввезення» Конвенції про тимчасове ввезення ((м. Стамбул, 1990 р.)- далі Стамбульська конвенція)) передбачено, що «Не впливаючи на положення Додатка E стосовно операцій з тимчасового ввезення, кожна з Договірних Сторін приймає замість національних митних документів та як належну гарантію сум, зазначених у статті 8 Додатка A, документи на тимчасове ввезення, дійсні на її території, що видані та використовуються відповідно до положень, визначених у вищезгаданому Додатку для товарів (у тому числі транспортних засобів), які ввозяться тимчасово відповідно до інших Додатків до цієї Конвенції, прийнятих такою Договірною Стороною.

Відповідно до гл.1 ст.1 Додатку А Стамбульської конвенції "Документ на тимчасове ввезення" означає міжнародний митний документ, що приймається як митна декларація і дозволяє ідентифікувати товари (у тому числі транспортні засоби) та містить міжнародну чинну гарантію на покриття ввізного мита і податків.

"Книжка ATA" означає як документ на тимчасове ввезення, що використовується для тимчасового ввезення товарів, за винятком транспортних засобів.

"Книжка CPD" означає як документ на тимчасове ввезення, що використовується для тимчасового ввезення транспортних засобів.

Отже, тимчасове ввезення іноземними громадянами транспортних засобів можливе з застосуванням міжнародного митного документа (книжка А.Т.А., або книжка С.Р.D.), що містить чинну міжнародну гарантію сплати митних платежів або надання фінансової гарантії, передбаченому розділом Х Митного кодексу України.

Така ж позиція передбачена Положенням про митні декларації, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_7 України від 21 травня 2012 р. № 450 (далі - Положення), яким визначено вимоги до оформлення і використання митних декларацій, на підставі яких декларуються товари, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України підприємствами, та інші товари, що відповідно до законодавства України декларуються шляхом поданням митної декларації, передбаченої для підприємств.

Пунктом 1 розділу II Особливості виконання митних формальностей відповідно до митного режиму тимчасового ввезення Порядку виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.05.2012 № 657, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 жовтня 2012 р. за № 1669/21981 передбачено, що для митного оформлення товарів, що тимчасово ввозяться на митну територію України, митному органу подаються МД, книжка А.Т.А. або інший документ, передбачений законодавством України з питань державної митної справи.

Відповідно до ст. 1 Додатка С Стамбульської конвенції «комерційне використання» означає платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 9 Додатка С Стамбульської конвенції, подальше вивезення транспортних засобів комерційного використання відбувається відразу ж після закінчення транспортних операцій, для яких вони були ввезені.

Відповідно Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (м. Женева, 1956 р.), яка застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду з використанням автомобілів, коли вказані в договорі місце прийняття до перевезення вантажу і місце, передбачене для здачі вантажу, знаходяться на території двох різних країн, з яких принаймні одна являється учасником Конвенції передбачено, що договір перевезення встановлюється накладною (стаття 4).

У накладній відповідно до статті б Конвенції мають бути вказані: місце та дата її складання; ім'я та адреса відправника; ім'я та адреса транспортера; місце та дата прийняття вантажу до перевезення та передбачене місце його здачі; ім'я та адреса отримувача; прийняте позначення характеру вантажу та способу його упаковки та у випадку перевезення небезпечних вантажів їх звичайно визнане позначення; кількість вантажних місць, їх особлива розмітка та номера; вага вантажу брутто або у вигляді інших одиниць виміру кількість вантажу; пов'язані з перевезенням видатки (перевізна платня, додаткові витрати, мито та митні збори, а також інші витрати з моменту складання договору до здачі вантажу); інструкції, що вимагаються для виконання митних формальностей, та інші; позначення, що перевезення відбувається, незалежно від будь-яких обумов, із дотриманням порядку, встановленого цією Конвенцією.

Крім того, питання міжнародних перевезень пасажирів і вантажів врегульовано розділом IV Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого:

1) При виконанні міжнародних перевезень вантажів нерезиденти України повинні мати:

-дозвіл України;

-дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків;

-свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу;

-сертифікат відповідності транспортного засобу вимогам законодавства України щодо безпеки руху та екологічної безпеки, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

- документи на вантаж.

Статтею 1 цього Закону визначено наступні терміни:

дозвіл на здійснення міжнародних перевезень автомобільним транспортом - документ, що видається уповноваженими органами Договірних Сторін міжнародним автомобільним перевізникам для в'їзду, транзитного проїзду через територію Договірних Сторін, а також здійснення інших видів перевезень, передбачених законодавством;

документи на вантаж - документи, визначені відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про транспортно-експедиторську діяльність", "Про транзит вантажів", інших актів законодавства, в тому числі міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України, які необхідні для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом.

З аналізу викладених законодавчих вимог вбачається, що факт переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон підтверджується конкретними документами, передбаченими нормами міжнародного та національного законодавства.

Жодних документів, які підтверджували б комерційне використання автомобіля з Volkswagen р/н RZ4986G, а саме, платне перевезення осіб або промислове чи комерційне платне або безоплатне перевезення вантажів, позивачем не було надано.

Таким чином, ввезений позивачем транспортний засіб є транспортним засобом особистого користування та відповідає всім вимогам такого, наведеним вище. Питання ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування з метою транзиту через митну територію України врегульовано ст. 381 МК України.

Фактура, про яку зазначає позивач, не є документом, який підтверджує комерційну мету ввезення транспортного засобу, оскільки, відповідно до нього позивач продав певній особі товар, але в даному випадку ніяким документом не засвідчено обовязок позивача по переміщенню даного товару через митний кордон України. Вищевказаний документ не підтверджує факт переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон України зазначеним транспортним засобом як це передбачено вищенаведеними положеннями Митного кодексу України, Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» та Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 р.). Так, факт переміщення товарів та/або пасажирів через митний кордон підтверджується конкретними документами, передбаченими нормами міжнародного та національного законодавства.

З огляду на викладене вище, згідно із положеннями Кодексу та Конвенції транспортні засоби, які тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-резидентами в службових цілях, а не для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів через митний кордон України, не відносяться до транспортних засобів комерційного призначення. Митне оформленнятаких транспортних засобів здійснюється згідно із частиною третьою статті 380 Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 Митного кодексу України (МК України) митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 МК України форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками. Не допускаються визначення форм та обсягів митного контролю іншими органами державної влади, а також участь їх посадових осіб у здійсненні митного контролю.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 МК України декларант має право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 МК України умови перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у відповідному митному режимі, обмеження щодо їх використання, застосування заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами України з питань державної митної справи та у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Відповідно до ч.2 ст. 380 МК України, транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами (ч.2 ст. 380МК України).

При цьому пунктом 60 статті 4 МК України визначено, що транспортні засоби особистого користування - це наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно

Отже, громадяни-нерезиденти можуть тимчасово ввозити на митну територію України ТЗ особистого користування у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію.

Згідно ч. 2 ст. 379 МК України пропуск через митний кордон України товарів (крім транспортних засобів особистого користування), сумарна фактурна вартість та/або загальна вага яких перевищують критерії, встановлені частиною першою статті 374 цього Кодексу, що ввозяться громадянами на митну територію України тимчасово або з метою транзиту, здійснюється в порядку, передбаченому для підприємств, під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення (транзит).

Таким чином, у разі тимчасового ввезення громадянами-нерезидентами транспортних засобів у кількості більше однієї одиниці на кожну товарну позицію, їх пропуск через митний кордон України здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 379 МКУ в порядку, передбаченому для підприємств, під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення.

Класифікація товарів для цілей митного оформлення здійснюється у відповідності до товарної номенклатури Митного тарифу України затвердженого Законом Україна «Про митний тариф України» від 19.09.2013 року №584-VII (Закон №584-VII).

Відповідно до ст. 1 Закону №584-VII митний тариф України є невід'ємною частиною цього Закону та містить перелік ставок загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України і систематизовані згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), складеною на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів.

Згідно УКТЗЕД, товарна позиція 8703 включає автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей (крім моторних транспортних засобів товарної позиції 8702), включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі.

З огляду на наведені норми законодавства та враховуючи положення п. 60 ст. 4 МК України, в порядку передбаченому ст. 380 МК України громадянами-нерезидентами на митну територію України може бути ввезено в режимі «тимчасове ввезення» один транспортний засіб особистого користування в розумінні п. 60 ст. 4 МК України.

Як вбачається , ОСОБА_3 ОСОБА_4 у відповідності до ст. 380 МК України було ввезено на митну територію України в митному режимі «тимчасове ввезення» чотири транспортні засоби.

Таким чином, відповідно до положень статті 379 МК України, пропуск через митний кордон України транспортного засобу марки Volkswagen р/н RZ4986G, що в даному випадку ввозився позивачем на митну територію України в митному режимі «тимчасове ввезення» повинен здійснюватися в порядку, передбаченому для підприємств при переміщенні товарів.

Відповідно до ст. 256 МК України відмова у митному оформленні - це письмове вмотивоване рішення органу доходів і зборів про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом.

У рішенні про відмову у митному оформленні повинні бути зазначені причини відмови та наведені вичерпні роз'яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Зазначене рішення повинно також містити інформацію про порядок його оскарження.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 МК України митне оформлення завершується протягом чотирьох робочих годин з моменту пред'явлення органу доходів і зборів товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред'явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями 257 і 335 цього Кодексу.

Неприйняття такого рішення протягом зазначеного строку є бездіяльністю, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому главою 4 цього Кодексу.

Окрім того, видання картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення не обмежує право громадянина володіти, користуватися або розпоряджатися транспортними засобами на митній території України, але з обов'язковим дотриманням умов митного режиму, в який ці транспортні засоби поміщенні.

Згідно ст.221 МК України автотранспортний засіб комерційного призначення, що використовується для переміщення товарів через митний кордон України, не потребує окремої митної декларації, якщо під час такого переміщення декларуються товари, які перевозяться цим автотранспортним засобом. Відомості про автотранспортний засіб комерційного призначення, що перевозить товари, вносяться до митної декларації, за якою оформлено ці вантажі, книжки МДП, передбаченої Митною конвенцією про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП 1975 року, товарно-транспортних накладних, дорожнього листа, провізних та інших супровідних документів, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 8 ст. 257 МК України, митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється органами доходів і зборів на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відповідні відомості.

Частиною 10 зазначеної статті передбачено, що перелік товарів, що не підлягають обов'язковому письмовому декларуванню, встановлюється цим Кодексом та іншими законодавчими актами України.

Слід зазначити, що с. 374 МК України передбачено, що не підлягають письмовому декларуванню товари, що ввозяться громадянами на митну територію України в кількості, передбаченій зазначеною нормою.

В той же час МК України не містить виключень щодо необхідності письмового декларування та оподаткування митними платежами у випадку комерційного транспортування товарів.

Громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 не надав до митного оформлення митну декларацію на зазначений у фактурі товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінюючи зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що винесена Львівською митницею ДФС картка-відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №209090403/2015/01203 в межах, визначених Конституцією та законами України повноважень, у визначений законом спосіб.

Щодо вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача, які полягали у відмові у пропуску через митний кордон України транспортного засобу реєстраційний номер RZ 4986G та складання картки відмови у прийнятті митної декларації, то під час розгляду справи представник позивача не пояснив суду в чому він вбачає відмінність чи відокремленість таких дій та бездіяльності відповідача від їх документальної форми як завершення цього процесу - картки відмови у прийнятті митної декларації, яку в силу наведених вище положень МК України може бути оскаржена до суду. На думку суду, в даному випадку належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є оскарження саме картки відмови, а не дій по їх оформленню.

Щодо зобов'язання Львівської митниці ДФС прийняти митну декларацію, провести митне оформлення транспортного засобу Volkswagen р/н RZ4986G та пропустити його через митний кордон України, без вивезення за межі митної території України попереднього ввезених транспортних засобів, строк ввезення яких до одного року ще не минув, то задоволення даної позовної вимоги суперечить наступним вимогам КАС України.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо прийняття митних декларацій та проведення митного оформлення є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_7 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_7 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо зобов'язання Львівської митниці ДФС прийняти митну декларацію, провести митне оформлення транспортного засобу Volkswagen р/н RZ4986G та пропустити його через митний кордон України є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, як необгрунтовані.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові не передбачено.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Р. Брильовський