Справа № 758/8547/15-а
Суддя: Богінкевич С. М.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 758/8547/15-а
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Богінкевич С. М.,

при секретарі - Потапьонок К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання призначити пенсію,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.02.2015 року та 12.03.2015 року зверталась до відповідача із заявами про призначення пенсії за віком відповідно до ст.ст.26, 27, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». На даний час проживає у Сполучених Штатах Америки.

Вказує, що відповідач не прийняв її заяви та додані до них документи, та листами від 23.02.2015 року та 24.03.2015 року повідомив про необхідність особистої подачі документів для призначення пенсії, зазначивши про обов'язкову наявність копії та оригіналу паспорту із реєстрацією на території України.

Крім того, листом від 19.05.2015 ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві було повідомлено, що додатково необхідно документи, що засвідчують місце проживання особи (паспорт громадянина України, посвідка на проживання в Україні або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), та те, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон до таких документів не відноситься.

У зв'язку з вищевикладеним, вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та просить суд визнати її неправомірною та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва розглянути заяву та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 09.01.2015 року.

Представник позивачки в судове засідання не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, однак подала до суду заяву в якій позов підтримала та просила його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому та просила суд проводити судовий розгляд у її відсутності, тому суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду без її участі на підставі доказів, долучених до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, однак подав письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі тому суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду без його участі на підставі доказів, долучених до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позов.

З огляду на положення вказаної вище норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи стороні - відповідачу необхідно довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

В статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених коном. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, Законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Позивачка, як громадянка України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідач зобов'язаний призначити та здійснювати виплату пенсії позивачці.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на ті і підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економіномічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час дії, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну, тому суд прийшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею і Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених за коном і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Судом встановлено, що позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1, в особі уповноваженого представника 11.02.2015 року та 12.03.2015 року зверталась до відповідача із заявами про призначення пенсії за віком відповідно до ст.ст.26, 27, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак відповідач відмови їй та зазначив про необхідність особистої подачі документів для призначення пенсії та обов'язкову наявність копії та оригіналу паспорту із реєстрацією на території України.

Судом встановлено, відповідач у обґрунтування вищезазначеної відмови посилався на положення п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» діяли у редакції, згідно якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Згідно ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з п.2 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність 07 жовтня 2009 року.

Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з п.3 та п.15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок) поновлення виплати пенсії здійснюється за заявою пенсіонера за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії, та додатковими документами, якщо такі будуть подані.

З огляду на те, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, а представник позивача звернувся до відповідача із відповідною заявою, суд вважає, що позивач має право на поновлення виплати пенсії.

За таких обставин суд вважає, що у УПФУ в Подільського району м.Києва були відсутні підстави для відмови позивачці.

У зв'язку з чим суд вважає необхідним визнати неправомірною бездіяльність УПФУ в Подільського району м. Києва щодо відмови у призначенні позивачці пенсії за віком.

Згідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, в тому числі, органів державної влади.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 46 Конституції України, загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 2, 9, 18, 69-71, 93, 94, 97, 99, 100, 102, 104, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання призначити пенсію - задовольнити.

Визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва щодо відмови в розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва розглянути заяву та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 09.01.2015 року.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного адміністративного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя С. М. Богінкевич