Справа № 2а/0870/3766/11
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" листопада 2015 р. м. Київ К/800/1278/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) до Державного підприємства «Підприємство Веселівської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Запорізькій області №8» (далі - ДП «Підприємство Веселівської УДДУ з питань виконання покарань у Запорізькій області №8») про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

за касаційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2012 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2011 року Фонд звернувся до суду з адміністративним позовом до ДП «Підприємство Веселівської УДДУ з питань виконання покарань у Запорізькій області №8», в якому просив: стягнути адміністративно-господарські санкції та пені за 2010 рік у розмірі 21065 грн 47 коп.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2011 року, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Справа вирішується в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутні клопотання всіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач здійснив передбачені чинним законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходи щодо інформування компетентних органів, які займаються направленням інвалідів про наявну можливість на підприємстві для їх працевлаштування.

Судами встановлено, що ДП «Підприємство Веселівської УДДУ з питань виконання покарань у Запорізькій області №8» подало до Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік форми №10-ПН, в якому зазначило, що середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила 19 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа, кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0 осіб.

Відповідачем протягом 2010 року до Веселівського районного центру

зайнятості неодноразово направлялися звіти форми №3-ПН про наявність вакансій на робочі місця для інвалідів. Центр зайнятості у 2010 році направляв до ДП «Підприємство Веселівської УДДУ з питань виконання покарань у Запорізькій області №8» 2 інвалідів для працевлаштування, які відмовились від працевлаштування.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ (далі - Закон №875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 цього ж Закону передбачено, що підприємства, установи,

організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно статті 18 даного Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують

найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 18-1 Закону №875-ХІ передбачено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1993 року №803-VII підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

При цьому, про наявність вакантних місць роботодавці повинні повідомляти центри зайнятості, направляючи звітність у формі №3-ПН, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року №420.

З листа Веселівського районного центру зайнятості від 27 липня 2011 року №640/17-10 вбачається, що ДП «Підприємство Веселівської УДДУ з питань виконання покарань у Запорізькій області №8» подавало звіти про наявність вакансій форми №3-ПН щодо вакантних місць для працевлаштування інвалідів протягом 2010 року, а саме - 2 лютого 2010 року, 25 лютого 2010 року, 20 березня 2010 року, 27 квітня 2010 року, 15 травня 2010 року, 21 червня 2010 року, 20 липня 2010 року, 21 вересня 2010 року, 20 жовтня 2010 року, 22 листопада 2010 року.

Суд першої інстанції вказує, що відповідачем були вжиті всі необхідні заходи для забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування, а саме - надано звіти про зайнятість. Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідачем систематично надавалася центру зайнятості інформація необхідна для працевлаштування інвалідів, шляхом щомісячного подання звітів форми №3ПН.

Проте, судами попередніх інстанцій не встановлено чи подавав відповідач до центру зайнятості дані про наявність вільних робочих місць (вакансій) для працевлаштування інвалідів у серпні, грудні 2010 року та якими письмовими доказами дані обставини підтверджуються.

Судам необхідно було встановити, чи виконано відповідачем у повному обсязі обов'язок по інформуванню про утворення (пристосування) робочих місць та наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Тобто, чи вжив відповідач усіх необхідних заходів, передбачених законодавством, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Частиною першою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі статтею 227 Кодексу адміністративного судочинства України

підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки неповноту встановлення обставин у справі допущено обома судовими інстанціями, то справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2012 року скасувати справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П.Стародуб