Справа № 826/11859/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 жовтня 2015 року № 826/11859/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді Шулежка В.П., судді Погрібніченка І.М., судді Аблова Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної фіскальної служби України про визнання незаконною бездіяльності, визнання незаконним рішення, визнання наказу таким, що не набрав чинності, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до Міністерства юстиції України (надалі - Мін'юст, відповідач 1), Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України, відповідач 2) про визнання незаконною бездіяльність Міністерства Мін'юсту щодо належного здійснення контролю за додержанням суб'єктом нормотворення - ДФС України законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів; визнання незаконним рішення Мін'юсту щодо визнання Наказу ДФС України №54 від 20.08.2014р. актом ненормативного характеру, який не підлягає державній реєстрації органами Мін'юсту у Єдиному державному реєстрі нормативно-правових актів оскільки затверджені ним положення: не є актами, зведені норми права яких визначають організацію діяльності органів виконавчої влади і їх посадових осіб, не зачіпають прав громадян і інших осіб та не є обов'язковими для них до виконання оскільки не надають цим органам право втручання у приватну власність, а саме доступу до майна, визначення сум податкових і грошових зобов'язань, застосовування штрафних санкцій та здійснення контролю за готівковими розрахунками; на підставі п.15. Положення про державну реєстрацію НПА визнати Наказ ДФС України № 54 від 20.08. 2014р. «Про затвердження Положень про територіальні органи ДФС у Києві» таким, що не набрав чинності і не тягне за собою правових наслідків; зобов'язання Мін'юсту вжити заходів, передбачених п.п 10 ст. 3 Положення про Міністерство юстиції України, щодо усунення порушень законодавства України, а саме непроведення державної реєстрації Наказу ДФС України №54 від 20.08.2014р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що однією з основних функцій Мін'юсту є здійснення контролю за додержанням суб'єктами нормотворення законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів шляхом проведення перевірок.

Позивач зазначає, що наказом ДФС України №54 від 20.08.2014р. затверджені Положення про територіальні органи ДФС у Києві, проте, Мін'юст, в порушення норм чинного законодавства своїм рішенням визнало вказаний наказ таким, що не підлягає державній реєстрації, оскільки нібито він є актом ненормативного характеру.

Позивач у судове засідання не прибув, у позовній заяві зазначав про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових запереченнях, пояснив суду, що Мін'юст діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки ДФС України не належить до кола органів, акти яких підлягають державній реєстрації в Мін'юсті.

Окрім того, Мін'юст зазначає, що в позовній заяві не надано доказів, які б свідчили, що факт непроведення державної реєстрації наказу ДФС України, що порушує інтереси позивача.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових запереченнях, у яких зазначив суду, що згідно Положення про ДФС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014р. №236, ДФС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Таким чином, наказ ДФС України від 20.08.2014р. №54 є актом, спрямованим на організацію виконання рішень вищестоящих органів і не підлягає державній реєстрації у Мін'юсті.

Відповідно до вимог частини 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

ДФС України видано Наказ № 54 від 20.08.2014р. «Про затвердження Положень про територіальні органи ДФС у Києві» згідно якого відповідно до ч.3 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», постанов Кабінету Міністрів України від 25.05.2011р. №563 «Про затвердження Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади», від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів ДФС та визнання такими, що втратили чинність деяких актів Кабміну», керуючись п. 7 Положення про ДФС України затвердженого постановою Кабміну від 21.05.2014р. №236, яким затверджено Положення про Головне управління ДФС у м. Києві та Державні податкові інспекції у районах м. Києва.

Відповідно до листа Державного підприємства «Інформаційний центр» №13199/01-09 від 02.06.2015р. наказ ДФС України № 54 від 20.08.2014р. не зареєстрований органами Мін'юсту.

ОСОБА_1, звернувся і заявою (скаргою) до Мін'юсту з приводу скасування Наказу ДФС України як такого, що підлягав державній реєстрації і не пройшов державну реєстрацію в органах Мін'юсту.

Листом №Р-10075/10.1 від 28.05.2015р. Мін'юст надало відповідь, згідно якої Наказ не підлягає державній реєстрації, оскільки він є актом ненормативного характеру, тобто таким що не є нормативно-правовим актом, зведені норми права якого визначають організацію діяльності органів виконавчої влади, а також їх посадових осіб та не є обов'язковим для громадян і не зачіпає їх прав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 8 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 02.07.2014р. № 228, Мін'юст здійснює відповідно до законодавства державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992р. № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерства та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992р. № 731 (далі Положення № 743).

Так, відповідно до абзацу другого пункту 1 вказаної постанови Кабінету Міністрів України, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до пунктів 2, 4 Положення № 743 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації або мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

При цьому пунктом 5 зазначеного Положення № 743 визначено ознаки, за наявності яких акти на державну реєстрацію не подаються. Це, зокрема, стосується актів ненормативного характеру, тобто актів оперативно-розпорядчого характеру, а також актів, спрямованих на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм.

За результатами проведеної відповідно до Порядку проведення органами юстиції перевірок стану додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів, затвердженого наказом Мін'юсту від 19.01.2012р. №93/5, зареєстрованого в Мін'юсті 19.01.2012р. за № 67/20380 (із змінами), щомісячної безвиїзної перевірки стану додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів Державною фіскальною службою за серпень 2014 року встановлено, що наказ ДФС України № 54 є актом ненормативного характеру, тобто актом оперативно-розпорядчого характеру, спрямованим на організацію виконання Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», постанов Кабінету Міністрів України від 25.05. 2011р: № 563 «Про затвердження Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади» та від 06.08.2014р. № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», не має нових правових норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, та відповідно до підпунктів «в» та «д» пункту 5 Положення, не підлягає державній реєстрації у Мін'юсті.

Зокрема, відповідно до пунктів 1, 3 статті 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011р. № 3166-УІ територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства діють на підставі положень, що затверджуються міністром.

Типове положення про територіальні органи міністерства затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 3 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011р. № 563, завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Крім того необхідно зазначити, що відповідно до пункту 9 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014р. № 236, Державна фіскальна служба в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства фінансів видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання, які відповідно до підпунктів «в» та «д» пункту 5 Положення, не підлягають державній реєстрації в Мін'юсті.

Таким чином, суд погоджується з позицією відповідачів, що спірний наказ ДФС України від 20.08.2014р. №54 за своєю суттю спрямовує організацію виконання законодавчо-встановлених перед контролюючими органами завдань, а відтак за своєю правовою природою є організаційно-розпорядчим документом.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачами у повному обсязі доведено правомірність своїх дій.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя Є.В Аблов

Суддя І.М. Погрібніченко