Справа № 804/8576/15
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2015 рокусправа № 804/8576/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Портненко М.В.,

представників сторін:

позивача : - ОСОБА_2, дов. від 06.07.15 р.

відповідача: - Полішко І.О., дов. від 17.01.15 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 р. у справі № 804/8576/15

за позовом ОСОБА_4

до Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2015 ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, третя особа - Фермерське господарство «Гілея» , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держземагенства у Запорізькій області у формі листа від 31-4-0.11-11436/2-15 від 16.06.2015 за підписом в. о. начальника Головного управління Гугніної О.О. про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою;

- зобов'язати ГУ ДЗА у Дніпропетровській області розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 29.04.2015 та прийняти на його підставі відповідне рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю відмови відповідача з огляду на вжиття позивачем всіх передбачених законом дій та подання необхідних документів для отримання дозволу.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 р. у справі № 804/8576/15 вищевказаний адміністративний позов задоволено частково:

- зобов'язано ГУ ДЗА у Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_4 від 29 квітня 2015 р. в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

- у задоволенні решти позову відмовлено.

Постанову суду в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню, і до нього не входить така підстава як передача земельних ділянок в майбутньому учасникам АТО. При цьому, зі змісту листа відповідача від 16.06.2015 № 31-4-0.11-11436/2-15 вбачається, що відповідачем не розглянуто клопотання в порядку ч.3 ст.123 ЗК України, тому є підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача розглянути заяву позивача від 29 квітня 2015 р. в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Постанову суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що рішення відповідача у формі листа № 31-4-0.11436/2-15 від 16.06.2015 не є рішенням суб'єкта владних повноважень відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України, оскільки у контексті заявлених позовних вимог фактично відмови у наданні дозволу не відбулось, а тому порушення права особи в даній частині суб'єктом владних повноважень здійснено не було.

Відмова у задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою обґрунтована тим, що дане питання належить до виключної компетенції відповідача і суд не вповноважений втручатись в коло дискреційних повноважень органа державної влади.

Не погодившись з постановою суду, ГУ ДЗА у Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 р. у справі № 804/8576/15, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Скаржник вважає, що суд першої інстанції не в повному обсягу встановив та дослідив обставини по справі та не врахував, що за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів відповідачем надано відповідь від 16.06.2015 № 31-4-0.11-11436.2-15, яка є відмовою у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, оскільки земельна ділянка, яка зазначена на графічних матеріалах і планується позивачем для відведення, відноситься до земель, які передбачені для передачі учасникам АТО.

Крім того, скаржник зауважив, що суд першої інстанції, прийнявши рішення про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, в порушення вимог ст.17 і п.п.1, 2 ч.2 ст.162 КАС України вийшов за межі своєї компетенції, вирішивши питання, яке до неї не віднесено.

ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною, зазначаючи, що відповідач при наданні відповіді позивачу повинен був керуватись вичерпним переліком підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, які передбачені ч.7 ст.118 і ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, а не пунктом 2 розпорядження голови Дніпропетровської облдержадміністрації від 08.09.2014 № Р-493.0.3-14 «Про виділення земельних ділянок на території Дніпропетровської області учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей», яке є місцевим підзаконним нормативно-правовим актом і не повинне суперечити вимогам Земельного кодексу України, оскільки підзаконні нормативно-правові акти видаються компетентним органом виключно на підставі закону, відповідно до нього, для конкретизації га виконання законодавчих приписів.

Крім того, твердження відповідача про те, що суд першої інстанції не вправі своїм рішенням підміняти його рішення або прямо вказувати суб'єкту владних повноважень на те, які саме рішення останній повинен прийняти, не можна брати до уваги, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення про зобов'язання відповідача розглянути заяву позивача від 29.04.2015 в порядку, визначеному Земельним кодексом України, а не рішення про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, як безпідставно стверджує останній у своїй апеляційній скарзі. Представниками сторін в судовому засіданні підтримано правові позиції , визначені сторонами по суті спору.

Статтею 15-1 ЗК України визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до яких, зокрема, відноситься розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У ч.4 ст.122 ЗК України, в свою чергу, визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Те, що таким територіальним органом виконавчої влади у даних правовідносинах є відповідач, сторонами у справі не заперечується і відповідає Положенню про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 № 445.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних відносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений у статті 118 ЗК України, а порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлений у статті 123 ЗК України.

Ці порядки передбачають звернення особи, яка бажає отримати у власність певну земельну ділянку, із відповідною заявою, за результатами розгляду якої уповноважений орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування надає у встановлений даним Кодексом строк дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 подала до ГУ ДЗА у Дніпропетровській області заяву від 29.04.2015 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації (а. с.11).

До заяви додані: копія паспорту та копія ідентифікаційного номера, згода на збір та обробку персональних даних, викопіювання бажаного місця розташування земельної ділянки, довідка (з місця реєстрації проживання) про наявність земельних ділянок у власності та користуванні.

Листом від 16.06.2015 № 31-4-0.11-11436/2-15, ГУ ДЗА у Дніпропетровській області (без посилань на будь-які норми чинного законодавства) повідомило ОСОБА_4, що земельна ділянка, яка зазначена на графічних матеріалах і планується нею для відведення, відноситься до земель, які передбачені для передачі учасникам АТО (а. с.7).

Під час судового розгляду відповідач обґрунтував посилання на те, що бажана ОСОБА_4 земельна ділянка відноситься до земель, які передбачені для передачі учасникам АТО, наявністю розпорядження голови Дніпропетровської Облдержадміністрації від 08.09.2014 № Р-493.0.3-14 «Про виділення земельних ділянок на території Дніпропетровської області учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей», яким на підставі Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Земельного кодексу України, з метою підвищення соціальних стандартів для військовослужбовців, які беруть участь в антитерористичній операції (надалі - учасники АТО), та реалізації їх права, а також членів сімей учасників АТО, у тому числі тих, які загинули під час вказаних подій, на одержання земельних ділянок у власність у межах норм безоплатної приватизації, зокрема зобов'язано голів РДА, рекомендовано головам місцевих рад: «Забезпечити визначення спільно з територіальними органами Держземагентства у Дніпропетровській області земельних масивів можливих для передачі під зазначені цілі» (пункт 2 даного розпорядження (а. с.56, 57).

Перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою визначено частиною 7 статті 118 і частиною 3 статті 123 ЗК України.

Так, за приписами ч.7 ст.118 ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також за приписами ч.3 ст.123 ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Проте, відповідач в порушення вимог ч.2 ст.71 КАС України не довів наявності підстав, визначених у частині 7 статті 118 і частині 3 статті 123 ЗК України.

При цьому, інших підстав для відмови у наданні дозволу, ніж зазначені у вказаних нормах, положення Земельного кодексу України не передбачають.

Тим більш, що не надано документальних доказів того, що бажана ОСОБА_4 земельна ділянка вже віднесена до земель, які передбачені для передачі учасникам АТО чи вже передана будь-якому учаснику АТО у власність.

Таким чином, вищенаведене свідчить про обґрунтованість задоволення судом першої інстанції позовних вимог про зобов'язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_4 від 29 квітня 2015 р. в порядку, визначеному Земельним кодексом України, а також про обґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасувати рішення відповідача у формі листа від 31-4-0.11-11436/2-15 від 16.06.2015 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, з огляду на фактичну відсутність відмови у наданні дозволу.

При цьому, посилання скаржника на те, що суд першої інстанції, прийнявши рішення про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, в порушення вимог ст.17 і п.п.1, 2 ч.2 ст.162 КАС України вийшов за межі своєї компетенції, спростовуються резолютивною частиною оскарженої постанови суду, з якої вбачається, що судом першої інстанції лише зобов'язано відповідача розглянути заяву ОСОБА_4 від 29 квітня 2015 р. в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Постанова суду першої інстанції в цій частині відповідає Рекомендаціям № К(80)2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятим Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 р., згідно яких термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Зважаючи на те, що прийняття рішення про надання дозволу чи про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту земельної ділянки віднесено до виключної компетенції відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов'язуючи відповідача розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 29.04.2015 та прийняти на його підставі відповідне рішення, суд фактично перебрав би на себе функції державного реєстратора, пов'язані проведенням державної реєстрації прав на нерухоме майно, що є неприпустимим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ГУ ДЗА у Дніпропетровській області не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не може бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 р. у справі № 804/8576/15 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 р. у справі № 804/8576/15 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко