Справа № 685/909/15-а
Суддя: Самойлович А. П.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 685/909/15-а
Провадження № 2-а/685/46/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого: Самойлович А. П.

за участі секретаря Дондель Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2 та

представника відповідача Марків О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області про визнання дій протиправними, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, заявивши вимогу визнати протиправним та скасувати розпорядження Теофіпольської селищної ради від 08 травня 2015 р. № 44 в частині відмови в приватизації кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1, а також зобов'язати селищну раду надати їй дозвіл на приватизацію вищезазначених кімнат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновок селищної ради про те, що вона останні 5 років фактично не проживає в даному гуртожитку, не відповідає дійсності, тому вона має право приватизувати кімнати.

Селищною радою подано до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до якого просить відмовити у позові, оскільки при перевірці факту проживання та житлових умов мешканців гуртожитку було встановлено, що впродовж останніх 6 років ОСОБА_1 фактично не проживає в даному гуртожитку, що виключає можливість надання їй дозволу у приватизації кімнат у гуртожитку.

В ході судового розгляду позивач свої вимоги підтримала та пояснила, що проживає в гуртожитку зі своєю донькою, однак часто відлучалася, оскільки доглядала свою хвору матір, яка проживає в Полонському районі, донька в даний час навчається у ВНЗ та приїздить на канікули. Місце в гуртожитку вона отримала разом з чоловіком, який працював на цукровому заводі, в даний час шлюб розірваний, вона з донькою залишилися проживати в гуртожитку, в ньому зареєстроване місце її проживання, вона сплачує послуги за проживання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник селищної ради позовних вимог не визнала з підстав, зазначених у письмовому запереченні, та пояснила, що фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є орендований нею житловий будинок по АДРЕСА_2.

Заслухавши учасників судового розгляду, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 1 Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2009 року № 500-VІ (далі по тексту - Закон № 500), сфера дії даного закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках, які є об'єктами права державної чи комунальної власності, та фактично проживають у них.

Громадяни, на яких поширюється дія цього закону, відповідно до ст. 2 Закону, можуть реалізувати право на житло, зокрема, шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 500, громадяни, на яких поширюється дія цього закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

20 листопада 2012 року Теофіпольська селищна рада своїм рішенням № 14-17/2012 надала згоду на прийняття гуртожитку по АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади смт Теофіполь.

28 серпня 2013 року селищна рада залишила цілісний майновий комплекс вищезазначеного гуртожитку у статусі «гуртожиток» та надала дозвіл на приватизацію його житлових і нежитлових приміщень згідно рішення № 6-22/2013.

05 серпня 2014 р. за рішенням № 17-30/2013 селищною радою, з метою забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитку на приватизацію був створений орган приватизації у кількості 8 чоловік.

05 грудня 2014 р. до органу приватизації звернулася ОСОБА_1 з заявою про передачу їй у приватну власність кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

24 грудня 2014 р. комісія по приватизації прийняла рішення рекомендувати селищному голові передати у приватну власність ОСОБА_1 займані нею кімнати після пред'явлення довідок про використання або невикористання житлових чеків та після встановлення факту постійного проживання в гуртожитку, що підтверджується наданим відповідачем витягом з протоколу № 2-2014.

16 лютого 2015 р. чотирма членами органу приватизації селищної ради була проведена перевірка факту постійного проживання ОСОБА_1, яка дійшла висновку, що за свідченням сусідів, позивач не проживає близько 6 років, про що складено Акт перевірки житлових умов, якого підписали також сусіди-свідки ОСОБА_4, яка проживає в кімнаті № НОМЕР_3, та ОСОБА_5, яка проживає в кімнаті № НОМЕР_4.

07 травня 2015 р. комісія по приватизації на своєму засіданні вирішила, що, згідно даних, які має в своєму розпорядженні комісія, які підтверджують відсутність факту проживання гр. ОСОБА_1 в гуртожитку, рекомендувати селищному голові Мельнику С.О. відмовити в приватизації кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2.

08 травня 2015 р. селищною радою прийнято оскаржуване розпорядження № 44 про відмову ОСОБА_1 в приватизації кімнат №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1, як такій, що фактично не проживає.

ОСОБА_1 зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_1 з 28 березня 2000 року та не має власного житла, що підтверджується її паспортом, свідоцтвом про розірвання шлюбу позивачки, після чого її прізвище було змінене з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, наданою Реєстраційною службою Теофіпольського районного управління юстиції Хмельницької області 02 грудня 2014 р. № 30331527 та довідкою Теофіпольського районного бюро технічної інвентаризації від 03 грудня 2014 р. № 42, дані обставини не оспорюються відповідачем.

З довідки Теофіпольського відділення Ощадбанку від 31 жовтня 2014 р. № 131 вбачається, що позивач не використала житлові чеки на приватизацію державного житлового фонду.

Відповідно до журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1, здійснених Теофіпольским РБТІ, загальна площа цих приміщень становить 30,6 кв.м., що не виходить за межі безоплатної передачі при приватизації жилих приміщень у гуртожитках, визначеної п.п. «а» п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону № 500.

Відповідно до ст.ст. 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, чинного на час виникнення спірних правовідносин, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Форму спеціального ордеру встановлено Примірним положенням про гуртожитки.

01 лютого 2001 року між ВАТ «Теофіпольський цукровий завод» та наймачем ОСОБА_1, яка проживає в кімнаті НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, була укладена угода № 12, згідно якої наймач зобов'язується погашати плату за житлово-комунальні послуги.

За заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2005 р. до ВАТ «Теофіпольський цукровий завод» їй виділено кімнату № НОМЕР_2 в гуртожитку для розширення жилої площі.

Суд враховує, що, незважаючи на відсутність спеціального ордера, вселення позивача в гуртожиток і користування нею житловою площею відбулося на законних підставах - на підставі рішення адміністрації підприємства, при цьому отримання спеціального ордера є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення.

Крім того, відсутність спеціального ордера на вселення позивача не було підставою для відмови в наданні дозволу на приватизацію жодної з кімнат.

В ході судового розгляду були допитані свідки ОСОБА_8, 1983 року народження, який проживає в кімнаті № НОМЕР_5 цього ж гуртожитку, ОСОБА_9, 1982 року народження, яка проживає в кімнаті № НОМЕР_6, ОСОБА_10, 1970 року народження, яка проживає в кімнаті № НОМЕР_7, ОСОБА_5, 1981 року народження, яка проживає в кімнаті № НОМЕР_4, та ОСОБА_4, 1986 р. народження, яка проживає в кімнатах №№ НОМЕР_3 та НОМЕР_8 гуртожитку.

Зазначені свідки пояснили, що ОСОБА_1 проживала в гуртожитку, вони її неодноразово бачили там, зустрічаючись на кухні та в коридорі.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_11, які поставили свої підписи в акті обстеження житлових умов, пояснили, що підписали акти, вважаючи, що посвідчують факт відсутності ОСОБА_1 в гуртожитку станом на день приїзду комісії.

Свідки ОСОБА_12, 1953 р. народження, яка до 2012 року працювала вахтером у гуртожитку, та ОСОБА_13, 1958 року народження, комендант гуртожитку, також пояснили, що періодично бачили позивача у гуртожитку.

Свідок ОСОБА_14, 1981 р. народження, пояснив, що з 2005 р. по 2007 р. та з жовтня 2010 р. по квітень 2014 р. працював дільничним інспектором міліції Теофіпольського РВ УМВС України в Хмельницькій області в містечку цукрового заводу і гуртожиток по АДРЕСА_1 перебував на його дільниці. Свідок зазначив, що майже кожен день за час своєї роботи перебував у гуртожитку, оскільки в ньому є кабінет дільничних інспекторів міліції, і досить часто бачив позивача у гуртожитку.

Свідки ОСОБА_15, 1955 року народження, та ОСОБА_16, 1971 року народження, які проживають в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 відповідно, пояснили, що в останній час вони бачили позивача в дворі будинку по АДРЕСА_2, яка там щось робила на грядці та замітала у подвір'ї.

Свідок ОСОБА_17, 1958 р. народження, пояснила, що успадкувала половину житлового будинку по АДРЕСА_2 після смерті матері, а іншу половину - її брат ОСОБА_18. Зазначила, що впродовж останніх близько 8 років після смерті матері до будинку не заходила, оскільки перебуває з братом у напружених відносинах. Зі слів свого чоловіка їй відомо, що брат у даному будинку поселив ОСОБА_19.

Свідок ОСОБА_20 Ісаєвич, 1953 р. народження, пояснив, що на прохання своєї племінниці, яка проживає в Росії, попросив свого товариша ОСОБА_19 доглядати за житловим будинком по АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_18, чоловікові його племінниці. Періодично заходячи до товариша в гості бачив, як ОСОБА_1 допомагала йому по господарству.

ОСОБА_19, 1964 року народження, пояснив, що доглядає за житловим будинком по АДРЕСА_2 по проханню свого товариша ОСОБА_20, який сам не може здійснювати догляд за станом свого здоров'я. Свідок зазначив, що інколи йому допомагає по господарству ОСОБА_1

З наданих позивачем фотографій вбачається, що спірні кімнати є обжитими, в них є наявні меблі та побутова техніка.

Таким чином, в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження висновок селищної ради, що позивач фактично не проживає в гуртожитку, тому розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи те, що, крім спірного фактичного проживання позивача у гуртожитку, ОСОБА_1 були надані всі інші документи, необхідні при приватизації, та дотримані необхідні умови, а тому, враховуючи сплив місячного строку передачі жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, передбачений п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом МінЖКГ від 16 грудня 2009 р. № 396, тому позовна вимога зобов'язати відповідача надати дозвіл на приватизацію кімнат також підлягає задоволенню.

Судом не вбачається підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо зволікання з розглядом заяви позивача про приватизацію кімнат у гуртожитку та подальшою відмовою в її задоволенні, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що позивачем разом з заявою не було подано всіх необхідних документів, зокрема, довідки про використання житлових чеків, а також необхідність встановлення факту проживання комісійно.

Підстав для винесення окремої ухвали судом також не вбачається, тому позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 14, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом МінЖКГ від 16 грудня 2009 р. № 396, ст.ст. 2, 10, 17, 18, 71, 160-163, 186 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області від 08 травня 2015 року № 44 в частині відмови ОСОБА_1 в приватизації кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1 Хмельницької області.

Зобов'язати Теофіпольську селищну раду Теофіпольського району Хмельницької області надати ОСОБА_1 дозвіл на приватизацію кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1 Хмельницької області.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Теофіпольський районний суд Хмельницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Самойлович А.П.