Справа № 812/4926/13-а
Суддя: Жаботинська Світлана Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Пляшкова К. О.
Суддя-доповідач - Жаботинська С.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року справа №812/4926/13-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Жаботинської С.В., суддів Василенко Л.А., Ханової Р.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Ровенькиантрацит" на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 11 червня 2014 р. у справі № 812/4926/13-а (головуючий І інстанції Пляшкова К. О.) за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства "Ровенькиантрацит" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у сумі 786250,03 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного підприємства "Ровенькиантрацит", в якому просить стягнути з відповідача адміністративно - господарські санкції за не працевлаштування необхідної кількості інвалідів у 2012 році у сумі 780319, 75 грн. та пеню у сумі 5930, 28 грн.

В обґрунтування позову посилається на Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та зазначає, що за 5 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, відповідач до 16.04.2013 року повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 780319, 75 грн. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

За таких обставин, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 786250, 03 грн.

З урахуванням вищевикладеного, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 11 червня 2014 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 786250, 03 грн. ( а.с. 21-23).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вжито відповідних заходів для недопущення порушень вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме не надано інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на протязі 2012 року підприємством регулярно надавалась інформація до Ровенківського міського центру зайнятості населення про вільні робочі місця, на яких може використовуватись праця інвалідів.

За таких обставин, просив скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 135-137).

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 197 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги та наданих письмових пояснень, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити, постанову суду першої інстанції - скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Державне підприємство "Ровенькиантрацит" є юридичною особою, зареєстровано виконавчим комітетом Ровенківської міської ради 17.04.2003 року за № 0000007, має ідентифікаційний код 3230704, знаходиться за адресою: 94701, Луганська обл., м. Ровеньки, вул. Комуністична, 6 ( а.с. 26, 70-72).

Видами діяльності є:

-добування кам'яного вугілля;

-виробництво продуктів нафтоперероблення;

-оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами;

-вантажний залізничний транспорт;

-вантажний автомобільний транспорт;

-ремонт і технічне обслуговування машин і устатковання промислового призначення.

З матеріалів справи вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила - 147 працівників, серед яких є особи, яким встановлена інвалідність - 1 особа, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 6. Кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів - 5 ( а.с. 203).

Матеріали справи містять Наказ Державного підприємства "Ровенькиантрацит" від 03.01.2012 року № 20, з якого вбачається, що підприємством створені умови для працевлаштування інвалідів.

Відповідачем з січня по грудень 2012 року надавалися щомісячні звіти до Центру зайнятості населення м. Ровеньки за формою № 3-ПН за 2013 рік відповідно до Інструкції про заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці і соціальної політики України 19.12.2005 року № 420 про створення робочих місць для інвалідів, в яких зазначено про працевлаштування інвалідів та наявність вакансії за різноманітними посадами (а.с. 165-189).

Відповідно до наданих копій повідомлення в газеті «Вісник шахтаря» з січня по грудень 2012 року підприємство пропонувало роботу інвалідам (а.с. 152-163).

З ефірної довідки Телекомпанії «РТВ» вбачається, що протягом 2012 року на каналі «РТВ» кожен день з 16:00-18.00 проводилась трансляція оголошень про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів ( а.с. 164).

Згідно розрахунку позивача адміністративно господарські санкції відповідача за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2012 році нараховані у розмірі 780319, 75 грн. ( а.с. 4).

Сума адміністративно-господарських санкцій, у встановлений ст. 20 України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року (із змінами та доповненнями) строк сплачена не була, у зв'язку з чим відповідачу була нарахована пеня за порушення строків сплати адміністративно - господарських санкцій відповідно до ст. 20 цього Закон і п. 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону») з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Згідно розрахунку позивача, сума пені, яку має сплатити відповідач, становить 5930, 28 грн. (а.с. 4).

Згідно частини 1 статті 197 КАС України суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі - задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2 та 3 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» ( в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), для підприємств установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Статтею 18 зазначеного Закону передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахування його побажань.

Згідно статті 22 Закону України «Про зайнятість населення», основним завданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальних органів є: реалізація державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції; сприяння громадян у підборі підходящої роботи; надання роботодавцям послуг з добору працівників; здійснення реєстрації безробітних, ведення обліку наданих їм послуг; взаємодія з роботодавцями з питань визначення поточної та перспективної потреби в робочій силі, професійного навчання населення та укомплектування вільних робочих місць, тощо.

Крім того, статтею 6 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що кожен має право на вільний вибір місця, виду діяльності та роду занять, яке заперечується державою шляхом створення правових, організаційних та економічних умов для такого вибору.

Статтями 5 та 14 Закону України «Про зайнятість населення» ( далі- Закон № 803-XII) визначено, що держава гарантує у сфері зайнятості: вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії; безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержання інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку; соціальний захист у разі настання безробіття; додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян, тощо.

Відповідно до п. 2 «Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70, звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону № 803-XII підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

З огляду на вищевикладене вбачається, що обов'язок підприємства по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Сам факт відсутності на підприємстві працевлаштованих інвалідів не є безспірною ознакою наявності відповідальності підприємства, яка могла настати лише у випадку, не вчинення останнім прямо передбачених законодавством заходів щодо працевлаштування інвалідів.

Частиною першою ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

В ході судового розгляду було встановлено, що відповідачем створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, відповідний центр зайнятості повідомлявся про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Доказів того, що до відповідача для працевлаштування направлялись інваліди, у працевлаштуванні яких підприємство відмовляло, позивачем до суду не надано.

Крім того, приймалися додаткові міри щодо пошуку інвалідів для працевлаштування, а саме: надавалися оголошення в газеті та на телеканалі «РТВ» з приводу працевлаштування зазначеної категорії громадян.

Тобто, відповідач виконав залежні від нього заходи, спрямовані на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відповідальність за виконання яких покладена на підприємство.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постановах

від 9 липня та 19 листопада 2013 року ( № № 21-200а13, 21-397а13).

Згідно ч. 1 ст. 244-2 висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що заявлені до стягнення санкції є адміністративно господарськими, відтак на них розповсюджуються загальні засади відповідальності учасників господарських відносин, визначені у статтях 216-218, 238, 241 Господарського кодексу України, системний аналіз яких посвідчує підставу сплати за наявності складу правопорушення, склад якого у межах спірних правовідносин позивачем не доведений.

Стосовно вимог позивача про стягнення пені у розмірі 5930, 28 грн., колегія судів зазначає, що згідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пеня обчислюється, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Таким чином, відсутність факту сплати санкції обумовлює відсутність об'єкту обчислення пені, що доводить передчасність та безпідставність її пред'явлення.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 71 КАС України суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

З урахуванням доказів, наданих до суду позивачем та відповідачем, колегія суддів не вбачає з боку відповідача порушення Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

За таких підстав, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, а зроблені судом висновки спростовуються доводами апеляційної скарги, що є підставою для скасування постанови.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 2436 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням про сплату судового збору № 1664 від 26.06.2014 року (а.с. 2, 134).

Тобто, сума судового збору, яка підлягає поверненню, становить 2436, 00 грн.

Керуючись статтями 24, 94, 160, 167, 184, 195, 197, 198, 202, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Ровенькиантрацит" - задовольнити,

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 11 червня 2014 р. у справі № 812/4926/13-а - скасувати.

У задоволені позовних вимог Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства "Ровенькиантрацит" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у сумі 786250,03 грн. - відмовити.

Стягнути з розрахункового рахунку за рахунок бюджетних асигнувань Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Державного підприємства "Ровенькиантрацит" ( , МФО 304502, р/р 0607) судові витрати (сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги) в сумі 2436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий С.В. Жаботинська

Судді Л.А. Василенко

Р.Ф. Ханова