Справа № 820/1295/15
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року К/800/36802/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року по справі № 820/1295/15

за позовом ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України)

про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ДМС України, в якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невидачі позивачу проїзного документа особи, якій надано додатковий захист та зобов'язати ДМС України видати йому проїзний документ особи, якій надано додатковий захист (далі - проїзний документ).

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року, позов задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність ДМС України щодо невидачі ОСОБА_4 проїзного документу особи, якій надано додатковий захист.

Зобов'язано відповідача видати позивачу проїзний документ.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням Державної міграційної служби України від 13 вересня 2013 року № 596-13 ОСОБА_4 визнано в Україні особою, яка потребує додаткового захисту.

15 липня 2014 року позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про надання проїзного документа особи, якій надано додатковий захист.

Листом від 18 серпня 2014 року відповідачем повідомлено позивача, що після врегулювання необхідних організаційно-правових та матеріально-технічних заходів усі особи, які отримали додатковий захист в Україні будуть в установленому порядку документовані проїзними документами встановленого зразка.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступних мотивів.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Паспортним документом, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов'язків, передбачених вказаним Законом та іншими законами України, є посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 отримав документ, що підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, а саме посвідчення серії СР № 000107, видане 15 травня 2014 року (а.с.9).

Позивач після набуття статусу особи, яка потребує додаткового захисту, користується відповідними правами передбаченими Законом №3671-VI.

Частиною 12 статті 10 Закону № 3671-VІ передбачено, що особа, яку визнано біженцем, та особа, яка потребує додаткового захисту, які досягли шістнадцятирічного віку, мають право отримати проїзний документ для виїзду за кордон у порядку, встановленому законодавством України.

Згідно пункту 8 частини 2 статті 27 Закону №3671-VІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, організовує роботу, зокрема, з видачі посвідчень та проїзних документів для виїзду за кордон особам, яких визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Положення про проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2012 року № 197 (далі - Положення №197), проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, є документом, що посвідчує особу, яку визнано особою, якій надано додатковий захист, та надає їй право на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Документ видається територіальним органом ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі за місцем проживання особи, якій надано додатковий захист, яка досягла шістнадцятирічного віку, за наявності посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, за її особистим зверненням або зверненням її законного представника.

Згідно пунктів 16, 17 вказаного Положення, документ видається на строк дії посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Для отримання документа необхідно подати заяву, зміст та форма якої визначаються МВС, дві фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів, у разі потреби також дві фотокартки дітей.

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що громадянин, який набув статусу особи, що потребує додаткового захисту, має право отримати проїзний документ встановленої форми, необхідний для перетину державного кордону України. При цьому, чинним законодавством не встановлено жодних обмежень в реалізації зазначеного права, не передбачено підстав, за наявності яких особа втрачає право на отримання такого проїзного документу, та відповідно умов, за яких територіальний орган ДМС набуває права відмовити особі у видачі зазначеного документа. Фактично, обов'язок ДМС України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, по організації роботи з видачі проїзних документів для виїзду за кордон особам, які потребують додаткового захисту, є безумовним протягом строку дії посвідчення позивача як особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відсутність необхідної матеріально-технічної бази чи необхідність проведення додаткових заходів організаційно-правового характеру не можуть звільняти відповідача від встановленого Законом обов'язку видати проїзний документ особі, якій надано додатковий захист на її звернення.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що позивачем не реалізовано право на отримання проїзного документу у зв'язку із зверненням ОСОБА_4 із заявою про видачу проїзного документу як особі, якій надано додатковий захист безпосередньо до ДМС України, а не до територіального органу ДМС України є необґрунтованим.

Так, пунктом 6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), проїзний документ для виїзду за кордон видається у порядку, встановленому законодавством України, у разі звернення до ДМС України особи, яку визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і яка досягла шістнадцятирічного віку, про що зазначається у журналі реєстрації видачі проїзних документів для виїзду за кордон.

Крім того, листом від 18 серпня 2014 року ДМС України повідомлено позивача, що після врегулювання необхідних організаційно-правових та матеріально-технічних заходів усі особи, які отримали додатковий захист в Україні будуть в установленому порядку документовані проїзними документами встановленого зразка.

Інших підстав для відмови у видачі позивачу проїзного документа, зокрема, щодо звернення позивача із заявою до територіального органу ДМС України відповідачем зазначено не було.

Відповідно до вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ДМС України не доведено правомірність відмови позивачу у видачі проїзного документа особи, якій надано додатковий захист.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача видати позивачу проїзний документ.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.