Справа № 802/412/15-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/412/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Н.В.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

04 листопада 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Чернецького Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ГУ Державної казначейської служби України, ТУ Державної судової адміністрації у Вінницькій області про визнання протиправними дій та стягнення суддівської винагороди,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду І інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Під час судового засідання позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача - Державної судової адміністрації України та третьої особи - ТУ Державної судової адміністрації у Вінницькій області просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду І інстанції залишити без змін.

Інші учасники у судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином.

Представником Міністерства фінансів України надано заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 100), у якому зазначено, що Міністерство фінансів України не є належним відповідачем у цій справі. Крім того, нарахування та виплата позивачу заробітної плати відповідно до постанов КМУ №514 від 30 червня 2005 року, № 865 від 03 червня 2005 року, №1310 від 31 грудня 2005 року не суперечить Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та не звужує зміст та обсяг гарантованих прав суддів.

Відповідно до ч. 4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у цій справі в межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, на посаді судді позивач працював з травня 1983 року. У червні 1987 року був обраний суддею Крижопільського районного суду Вінницької області, у якому він працював і на час звернення до суду.

Відповідно до ст. ст. 126, 131 Конституції України та ст. 109 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 07 липня 2010 року, позивач у червні 2014 року подав заяву про відставку за власним бажанням до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції.

Однак на час звернення до суду питання щодо звільнення позивача з посади судді не було вирішено.

12 вересня 2014 року у ОСОБА_2 закінчились повноваження судді, оскільки йому виповнилося 65 років.

З вересня 2014 року і по грудень 2014 року включно позивач отримував суддівську винагороду відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції, чинній до 01 січня 2015 року (далі - Закон № 2453-VI). Проте визначений Законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячної суддівської винагороди змінено Законом № 76-VIII, внаслідок чого з 01 січня 2015 року зменшено розмір щомісячної суддівської винагороди.

Згідно з розрахунковим листом за січень 2015 року, позивачу виплачено суддівську винагороду в розмірі 1476,22 грн з відрахуванням відповідних податків та обов'язкових платежів (а.с. 9).

Позивач, вважаючи, що Законом України від 28 грудня 2014 року протиправно зменшено розмір його щомісячної суддівської винагороди, звернувся до суду. Позивач вважає, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Тому норми ч. 9 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній з 01 січня 2015 року) не можуть поширюватись на правовідносини, що виникли до моменту набрання ними чинності.

Суд І інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що застосування ч. 9 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній з 01 січня 2015 року) відбувається шляхом безпосередньої дії вказаної правової норми (з 01 січня 2015 року), а не дії у ретроактивній формі. Тобто дія норми ч. 9 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній з 01 січня 2015 року) не поширюється на відносини, які виникли до набрання їх чинності.

Також, на думку суду І інстанції, вимоги позивача про стягнення з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Головного управління Державної казначейської служби України недоплаченої суддівської винагороди є безпідставними, оскільки зазначений відповідач в правовідносинах з позивачем не перебуває, зобов'язань щодо такого нарахування та виплати перед ним не має. Крім того, Головне управління Державної казначейської служби України та її територіальні органи здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів та проводить платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів.

Колегія суду частково погоджується з такими висновками суду І інстанції з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 129 Закону № 2453-VI (у редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України". Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ст. 102 Закону № 2453-VI, суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді.

Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті.

Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

У червні 2014 року позивач подав заяву про відставку за власним бажанням до Верховної Ради України та Вищої ради юстиції, однак Вища рада юстиції не внесла до Верховної Ради України протягом одного місяця подання про звільнення позивача з посади судді.

12 вересня 2014 року позивачу виповнилось 65 років проте його не було звільнено.

28 грудня 2012 року Законом № 76-VIII статтю 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено частиною дев'ятою, якою передбачено, що судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Згідно з матеріалами справи позивачу з 01 січня 2015 року суддівська винагорода почала виплачуватись згідно з Законом №76-ІІІ - у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 2453-VI суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Пунктом 8 ч. 4 ст. 47 Закону № 2453-VI визначено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

При цьому у ч. 6 згаданої норми Закону № 2453-VI закріплено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Аналізуючи зазначені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд прийняв до уваги, що позивачем вчасно вжито усіх залежних від нього заходів для того, щоб бути звільненим у відставку у зв'язку з досягненням 65-річного віку.

Проте держава не змогла забезпечити виконання вимог ст. 102 Закону № 2453-VI щодо своєчасного звільнення позивача та надання йому можливості своєчасно оформити та отримувати пенсійне або інше грошове забезпечення.

При цьому держава переклала майнову відповідальність за свою бездіяльність безпосередньо на позивача, обмеживши Законом №76-ІІІ розмір його суддівської винагороди.

Крім того, відповідно до ст. 127 Конституції України професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

За наведених вище обставин, позивач опинився в умовах, коли без його волі істотно змінено умови праці щодо її оплати, він позбавлений можливості звільнитись та отримувати належне соціальне забезпечення, а також повноцінно реалізувати своє право на працю на іншому підприємстві, установі, організації тощо, тобто позивача позбавлено права на матеріальне забезпечення, яке, на його думку, його б влаштовувало.

Недопустимість впливу на незалежність судді неодноразово підтверджено рішеннями Конституційного Суду України, зокрема у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про Закон „Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Необхідно зазначити, що одним з принципів адміністративного судочинства є принцип верховенства права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, колегія суду звертає увагу на те, що Європейський суд з прав люди у своєму рішенні "Олександр Волков проти України" від 09 січня 2013 року посилається на доповідь Томаса Хаммарберга, Комісара з прав людини Ради Європи.

У вказаній доповіді зазначено, що незалежність судової системи, що також передбачає незалежність кожного окремого судді, повинна бути захищена як на законодавчому, так і на практичному рівні. Комісар відзначив, що судді в Україні не захищені від зовнішнього тиску, в тому числі і політичного. Для усунення тих чинників, які роблять суддів вразливими і послаблюють їхню незалежність, необхідні рішучі дії в кількох напрямках. Влада повинна розглядати будь-які заяви про випадки неприпустимого політичного або іншого втручання в роботу судових органів і забезпечити ефективні засоби правового захисту.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2015 року зупинено провадження у справі до вирішення питання Верховним Судом України стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності п.п. 1 п. 36 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76- VIII від 28 грудня 2014 року та ч. 9 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, що була чинна з 01 січня 2015 року до 28 березня 2015 року.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 02 жовтня 2015 року визнано, що підстави для звернення до Конституційного Суду України з вказаним вище конституційним поданням відсутні. Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд України вказав, що положення ч. 9 ст. 129 Закону України №2453-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України №76-ІІІ, на сьогодні не є чинним.

Також при вирішенні справи суд бере до уваги те, що відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Як свідчать матеріали справи, відповідач - Державна судова адміністрація України у передбачений Кодексом строк не попередила позивача про значне зменшення розміру суддівської винагороди та почала виплачувати її позивачу без попередження протягом січня - березня 2015 року.

Враховуючи всі наведені вище обставини колегія суддів дійшла висновку, що права позивача були порушені, а тому є підстави визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо виплати позивачу суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Разом з цим суд також вважає за необхідне зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за січень 2015 року, лютий 2015 року та березень 2015 року з урахуванням його посадового окладу, доплати за вислугу років та виплачених за цей період сум.

При цьому колегія суддів зазначає, що позовна вимога про стягнення визначеної суми за період з січня по березень 2015 року не може бути задоволена у цього випадку, оскільки у суду відсутня інформація про кількість днів, які позивач відпрацював, перебував у відпустці або був тимчасово непрацездатним.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з Міністерства фінансів України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Головного управління Державної казначейської служби України ОСОБА_2 недоплаченої суддівської винагороди, то колегія суду погоджується з висновком суду І інстанції, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Головне управління Державної казначейської служби України та її територіальні органи здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів та проводять платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів. Головним розпорядником коштів, передбачених у держаному бюджеті на утримання судів загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрація України, яка несе відповідальність за фінансове забезпечення діяльності кожного суду. Таким чином, стягнення з Міністерства фінансів України шляхом списання коштів з Головного управління Державної казначейської служби України ОСОБА_2 недоплаченої суддівської винагороди є безпідставним, оскільки акти бюджетного законодавства не передбачають повноваження Мінфіну щодо списання коштів з відповідних рахунків Державного казначейства України, для подальшого перерахунку з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, а також враховано не всі встановлені у справі обставини, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову частково.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо виплати ОСОБА_2 суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 суддівську винагороду за січень 2015 року, лютий 2015 року та березень 2015 року з урахуванням його посадового окладу, доплати за вислугу років та виплачених за цей період сум.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 листопада 2015 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Драчук Т. О.

Полотнянко Ю.П.