Справа № 826/18700/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 листопада 2015 року № 826/18700/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Практика» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство «Науково-виробниче об'єднання «Практика» (далі - позивач, ПАТ «НВО «Практика») до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання дій працівників відповідача протиправними; визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.08.2015 № , № , № , № та № .

Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України.

Представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав.

З огляду на викладене, судом ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28.07.2015 за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ПАТ «НВО «Практика» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів та інших загальнообов'язкових платежів при проведенні фінансово-господарських операцій за період з 01.01.2013 по 04.04.2015 ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві складено Акт № 311/26-54-22-04-10/24733539 (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем:

пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.1, 138.2, 138.8 ст. 138, пп.пп. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 145.1 ст. 145 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 12216036 грн.;

п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 9610581 грн.;

ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» внаслідок несвоєчасного надходження товару на територію України та несвоєчасного повернення валютних цінностей за імпортним контрактом;

пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 ПК України в частині неподання звіту про контрольовані операції за 2014 рік;

ст.ст. 109, 110, пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, ст.ст. 171, 177 ПК України та, як наслідок, заниження зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму у розмірі 13668,65 грн.

13.08.2015 на підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

№ , яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 12216036 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3054009 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 9610581 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2402645,25 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 ПК України, до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 121800 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», позивачу визначено суму грошового зобов'язання - пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 660778,96 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням наведених норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 13668,65 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 9772,80 грн.

Як встановлено судом, позивачу на підставі: договору на постачання матеріалів від 12.12.2012 № 52 з ТОВ «Белат»; договорів на постачання матеріалів від 14.12.2012 № 44 та № 45 з ТОВ «Київкапіталбуд»; договорів на постачання матеріалів від 10.01.2013 № 3 та № 4, від 31.07.2013 № 22 та № 23 з ТОВ «Сібол»; договорів підряду від 03.01.2013 № 03/01, від 08.01.2013 № 08/01, від 05.07.2013 № 31, від 30.07.2013 № 32 та № 33, від 07.08.2013 № 34, від 12.08.2013 № 36, від 26.08.2013 № 38, від 30.08.2013 № 39, від 05.09.2013 № 42 та № 43, від 09.09.2013 № 45 та № 46, від 10.09.2013 № 48 та № 49, від 12.09.2013 № 50 з ТОВ «Фобос-О»; договору поставки від 03.01.2013 № 1 з ТОВ «Торенія»; договору поставки від 02.01.2013 № 02/01/13 з ТОВ «Крістенс»; договору поставки від 04.01.2013 № 04/13 з ТОВ «Грант Тайм»; договорів на постачання матеріалів від 03.01.2013 № 3, від 04.01.2013 № 1, від 21.01.2013 № 08, № 09 та № 10, від 25.07.2013 № 36, від 26.07.2013 № 37, № 38 та № 39, від 29.07.2013 № 40 та № 41, від 30.07.2013 № 42, від 31.07.2013 № 45 та № 46, від 01.08.2013 № 47, № 48 та № 49, від 18.11.2013 № 50, від 26.11.2013 № 56, від 30.11.2013 № 58 з ТОВ «Вербена-Н»; контракту про купівлю-продаж товарів від 29.08.2013 № 25 з ТОВ «Прогрес-СК» (далі - Договори), поставлено вентиляційні матеріали, поліуретанові комплекси для встановлення броньованого скла, полімерні матеріали в асортименті, металеві конструкції, бамперні роз'єми, кулестійкі механізми, люки евакуаційні броньовані, сидіння в асортименті та інше, а також надано послуги з будівельно-монтажних робіт по поліпшенню об'єкта ОЗ «Будівля цеха № 3», що підтверджується належним чином оформленими рахунками-фактурами, актами здачі-приймання робіт (надання послуг), довідками про вартість виконаних будівельних робіт, локальними кошторисами, актами приймання виконаних будівельних робіт, накладними на переміщення, видатковими, товарно-транспортними та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи, а також оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631. За результатами вказаних господарських операцій позивач сформував податковий кредит за спірний період на суму у розмірі 9610581 грн. Позивач вказані товари та послуги оплатив частково, в тому числі сплативши у їх ціні ПДВ у розмірі 9384068 грн., що зазначено в Акті перевірки та підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунковими документами.

Водночас, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.1, 138.2, 138.8 ст. 138, пп.пп. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 145.1 ст. 145 ПК України та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 12216036 грн., а також про порушення п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 9610581 грн. стала встановлена ним нікчемність вказаних Договорів внаслідок:

отримання актів ДПІ у Печерському районі м. Києва ГУ Міндоходів у м. Києві від 03.04.2014 № 1011/26-55-22-07/37265968 та від 12.09.2014 № 8604/7/26-55-22-07-11 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Сібол», в яких, зокрема, зазначено, що ТОВ «Сібол» визнано банкрутом та не встановлено фактичне місцезнаходження вказаного товариства, на підприємстві працює одна особа, основні засоби відсутні;

отримання від ГУ Міндоходів у м. Києві повідомлення, що у провадженні ВКР СУФР ГУ Міндоходів у м. Києві знаходяться матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР 26.03.2014 за № 0000055, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, в рамках якого встановлено, що службові особи ряду підприємств, в т.ч. ТОВ «Сібол» пропонують і надають послуги з мінімізації податкових зобов'язань, що підлягають сплаті до бюджету;

припинення ТОВ «Фобос-О» та відсутності у останнього трудових ресурсів, основних фондів, транспортних засобів, економічно необхідних для здійснення відповідної господарської діяльності;

отримання даних, відповідно до яких встановлено, що невстановлені особи, які діяли за попередньою змовою, знаходячись на території м. Києва, з метою прикриття незаконної діяльності у період 2011-2013 років повторно створили шляхом реєстрації суб'єкти підприємницької діяльності, в т.ч. ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс» та ТОВ «Грант Тайм», та у подальшому службовими особами вказаних підприємств надавались послуги по незаконному формуванню податкового кредиту;

отримання даних, відповідно до яких, у провадженні СУ ФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві знаходяться матеріали кримінального провадження від 01.07.0214 № 00000093, внесені до ЄДРД відносно гр. ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України, в рамках якого допитано останню як свідка, яка пояснила, що не має відношення до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Крістенс», документів податкової звітності, договори, контракти, податкові та видаткові накладні вона не складала та не підписувала;

відсутності ТОВ «Грант Тайм» за податковою адресою та отримання протоколу допиту ОСОБА_2 від 01.04.2014, який показав, що до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Грант Тайм» не має ніякого відношення;

отримання акту ДПІ у Печерському районі м. Києва ГУ Міндоходів у м. Києві від 03.04.2014 № 1016/26-55-22-07/38150277 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Вербена-Н» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.01.2014 по 28.02.2014, в якому, зокрема, зазначено, що ТОВ «Вербена-Н» не знаходиться за податковою адресою та у останнього відсутні основні засоби, технологічне обладнання та інші виробничі потужності для здійснення фінансово-господарської діяльності;

отримання акту ДПІ у Київському районі м. Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області від 28.03.2014 № 196/05-64-15-01/38587003 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Прогрес-СК» щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами за період з 01.12.2013 по 28.02.2014, в якому, зокрема, зазначено, що операції ТОВ «Прогрес-СК» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення відповідної господарської діяльності;

ненадання до перевірки інструкції з обслуговування й експлуатації матеріалу, гігієнічного висновку, сертифікатів щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Сібол» та ТОВ «Вербена-Н»;

ненадання до перевірки товарно-транспортних накладних, шляхових листів, посвідчень, сертифікатів відповідності щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Прогрес-СК», ТОВ «Белат» та ТОВ «Київкапіталбуд»;

внесення до ЄДР запису про відсутність підтвердження відомостей щодо ТОВ «Торенія» та ТОВ «Грант Тайм»;

неподання ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» податкової звітності за 2013-2014 роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним та правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При цьому суд зауважує, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 у справі № К-12509/08.

За змістом інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Як встановлено судом, зобов'язання за Договорами між ПАТ «НВО «Практика» та ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н», ТОВ «Прогрес-СК» виконувались сторонами у повному обсязі, що підтверджується відповідними актами здачі-приймання робіт (надання послуг), актами приймання виконаних будівельних робіт, видатковими, товарно-транспортними та податковими накладними.

Реальність спірних господарських операцій підтверджується також залученими до матеріалів справи:

наказом ПАТ «НВО «Практика» від 30.09.2013 № 67/1, яким введено в експлуатацію, визнано активом та зараховано на баланс ОЗ «Будівля цеха № 3», актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 30.09.2013, актами приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 30.09.2013, які складено за результатами виконання спірних господарських операцій;

договором підряду від 28.12.2012 № 12601 на виробництво інкасаторських машин, укладеним між позивачем та ТОВ «ВіДі Юнікомерс», видатковими, товарно-транспортними та податковими накладними складеними за результатами його виконання, з метою виконання якого здійснювались відповідні спірні господарські операції.

Суд не бере до уваги посилання відповідача в Акті перевірки, які перераховані вище, як на підставу для висновку відповідача про порушення позивачем вказаних норм ПК України та визнання нікчемними спірних Договорів, оскільки, по-перше, відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, по-друге, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій, по-третє, факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків та підробки документів, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду, по-четверте, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12), по-п'яте, самі по собі акти не є належними та допустимими доказами даних фактів, по-шосте, посилання на неможливість проведення зустрічної звірки такого постачальника з питань їх взаємовідносин з контрагентами, не може вважатися беззастережним та безперечним доказом в підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2011 у справі № К-30752/10), крім того, неможливість проведення зустрічної перевірки контрагента не є імперативною ознакою протиправності його діяльності та не може розцінюватися як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних такою особою (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.09.2013 у справі № К/800/15523/13), по-сьоме, відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, а тому матеріали досудового слідства не можуть мати преюдиційний характер під час розгляду даної справи (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 у справі № К/9991/53981/12), по-восьме, посилання відповідача на вказані показання є необґрунтованими, так як відповідачем не надано доказів наявності відповідного вироку суду у кримінальній справі відносно відповідних осіб (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 14.06.2012 у справі № К/9991/29330/12), по-дев'яте, будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем суду не надано.

Разом з тим, дані електронної Системи автоматизованого співставлення за відсутності відповідних документів (судових рішень, витягів з ЄДР, тощо) не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо позивача, та доказом несплати позивачем податку, при тому, що спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 у справі № К/9991/574/12.

Поряд з цим, посилання в Акті перевірки на відсутність документів, які засвідчують перевезення товару, а також на відсутність інструкцій з обслуговування і експлуатації матеріалу, гігієнічного висновку, сертифікатів є безпідставними, оскільки, по-перше, податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, не є законодавчим документом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат та податкового кредиту (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.04.2013 К/800/9087/13), по-друге, відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення обумовленого Договорами товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій, по-третє, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2015 у справі № К/800/56974/13).

Отже, зважаючи на встановлені обставини суд приходить до висновку, що фактичний рух активів, так само як і зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю в рамках спірних правовідносин мали місце, з огляду на що вказані твердження у Акті перевірки є безпідставними та необґрунтованими.

Водночас, зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого відповідач посилається, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд вважає, що за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем таких доказів надано не було. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.04.2012 у справі № К-9574/08.

Поряд з цим, вказані в акті податкового органу недоліки, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні правочинів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки, чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

При цьому слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 30.01.2014 у справі № К/9991/59145/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, податковим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» господарських операцій за спірними Договорами, наявності факту узгодженості їх дій з ПАТ «НВО «Практика» з метою незаконного отримання податкових вигод або обізнаності позивача з такими діями ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК».

Таким чином, твердження відповідача про нікчемність укладених позивачем з ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» правочинів є необґрунтованим належними засобами доказування припущеннями, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних Договорів інтересам держави не підкріплена належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 08.01.2013 у справі № К/9991/34364/12.

Більш того, такі висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 25.09.2013 у справі № К/9991/82116/12.

Крім того, одним з основних завдань контролюючих органів є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 у справі № К/9991/50772/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як видно з матеріалів справи, на момент підписання відповідних актів здачі-приймання робіт (надання послуг), актів приймання виконаних будівельних робіт, видаткових, товарно-транспортних та податкових накладних, юридичні особи ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» не були припинені, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Також судом враховується, що за результатами розгляду звернення позивача щодо стану розслідування у кримінальному провадженні № 0000002 від 11.01.2014 за ч.ч. 2, 3 ст. 212 КК України відносно службових осіб ПАТ «НВО «Практика», прокуратура Святошинського району м. Києва листом від 15.01.2015 № (1058) 1142вих-15, копія якого наявна в матеріалах справи, повідомила позивачу, що 24.12.2014 слідчим СУ ФР ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві за результатами досудового розслідування прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу злочину, а також зазначила, що з прийнятим рішенням прокуратура району погодилась, підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не вбачається.

Таким чином, судом встановлено, що правочини між ПАТ «НВО «Практика» та ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н», ТОВ «Прогрес-СК» укладені з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ПАТ «НВО «Практика» та ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н», ТОВ «Прогрес-СК» умислу на укладення вказаних Договорів з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст. 228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у ПК України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 01.11.2011 № 1379 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071 (далі - Порядок № 1379), податкову накладну заповнює особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у розмірі 9610581 грн. віднесена позивачем до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК». На момент складання вказаних податкових накладних ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також зареєстровані платниками податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства, з урахуванням чого суд приходить до висновку про наявність у них права на складання податкових накладних. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 10.01.2012 у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цих осіб на час вчинення спірних операцій є свідченням наявності у них необхідного обсягу правосуб'єктності для здійснення таких операцій, тоді як перевірка проведення такої реєстрації з дотриманням вимог законодавства перебуває поза межами можливого контролю платника. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 03.05.2012 у справі № К/9991/11271/12.

Таким чином, сума податку на додану вартість у розмірі 9610581 грн., віднесена ПАТ «НВО «Практика» до податкового кредиту, підтверджується податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 201 ПК України та Порядку № 1379.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 29.10.2010 у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, та Вищого адміністративного суду, викладених в ухвалах від 29.03.2012 у справі № К/9991/1617/11 та від 09.04.2012 у справі № К-46073/09, несплата продавцем або його контрагентами ПДВ до бюджету, у разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку.

Якщо контрагенти по ланцюгу постачання товарів (послуг) не виконали свого зобов'язання по сплаті податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у даній справі податковим органом не доведено існування таких обставин. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.06.2013 у справі № К/800/12455/13.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.07.2013 у справі № К/9991/65870/12, від 05.09.2013 у справі № К/800/13176/13, від 12.09.2013 у справі № К/800/15523/13.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Белат», ТОВ «Київкапіталбуд», ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим викладений в Акті перевірки висновок ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві про порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п.п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № - безпідставним та неправомірним.

Водночас, відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З огляду на вищевказане, витрати позивача за Договорами з ТОВ «Сібол», ТОВ «Фобос-О», ТОВ «Торенія», ТОВ «Крістенс», ТОВ «Грант Тайм», ТОВ «Вербена-Н» та ТОВ «Прогрес-СК» підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд вважає безпідставним та необґрунтованим висновок Акту перевірки про порушення позивачем пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.1, 138.2, 138.8 ст. 138, пп.пп 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 145.1 ст. 145 ПК України, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № - безпідставним та неправомірним.

В той же час, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» стало несвоєчасне надходження товару на територію України: за імпортним контрактом від 07.11.2013 № 1-13N, укладеним між позивачем та компанією Ningbo Bosheng Tlectrs (Китай) на суму 174920 доларів США (еквівалент - 164876,49 грн.); за імпортним контрактом від 15.11.2013 № 2-13N, укладеним між позивачем та компанією MCA Battery Group Co. Ltd (Китай) на суму 33310,50 доларів США (еквівалент - 332851,84 грн.); за імпортним контрактом від 03.10.2013 № 2/SR, укладеним між позивачем та компанією Entreprises Medikales Grey S.A. (Швейцарія) на суму 1849000 Євро (еквівалент - 20034156 грн.); а також несвоєчасне повернення валютних коштів в сумі 151450 Євро (еквівалент - 1644760,48 грн.) за імпортним контрактом від 02.10.2013 № 170913, укладеним між позивачем та компанією Kartsana S.L. (Іспанія).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

За змістом ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку. Строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України. Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Водночас, згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 6 вказаного Закону, якщо перевищення строків, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, обумовлено виникненням форс-мажорних обставин, перебіг зазначених строків зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин. Підтвердженням форс-мажорних обставин є відповідна довідка Торгово-промислової палати України або іншої уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що підтвердженням виникнення форс-мажорних обставин щодо надходження товару на територію України за імпортним контрактом від 03.10.2013 № 2/SR, укладеним між позивачем та компанією Entreprises Medikales Grey S.A. (Швейцарія) є юридичний висновок Київської торгово-промислової палати від 04.09.2014 № 1703-4/533 та сертифікат Торгово-промислової палати України від 06.10.2014 № 3559/05-4.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/19958/14, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015, за результатами розгляду позову Міністерства охорони здоров'я України до ПАТ «НВО «Практика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне українське об'єднання «Політехмед», про стягнення 24872227,00 грн., у задоволені позову відмовлено.

Зокрема, вказаним рішенням встановлено: «Спір у справі виник в зв'язку з тим, що на думку позивача внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасності та повноти поставки товару, відповідно до умов Договору-1 та Договору-2, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість зі сплати штрафних санкцій, а саме: 12344677,00 грн. - пені та 12527550,00 грн. - штрафу, за прострочення поставки товару… Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що при виконанні умов Договору-1 та Договору-2 сталися випадки, які не залежали від волі відповідача і мають характер невідворотних, надзвичайних обставин. Суд зазначає, що підставою для звільнення від господарсько-правової відповідальності є обставина, яка характеризується одночасно як ознакою надзвичайності, так і ознакою невідворотності. 21.03.2014 року та 26.03.2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області винесено ухвали №161/4432/14-к та №161/4749/14-к про тимчасовий доступ з можливістю вилучення вантажних автомобілів із вантажем, якими здійснювалась поставка товару ПрАТ «НВО «Практика», необхідного для комплектації автомобілів швидкої медичної допомоги, на виконання відповідачем зобов'язань за Договором-1 та Договором-2. Факт поставки медичного обладнання для автомобілів підтверджується: - специфікацією, інвойсами до Контракту №27113, який укладено між Відповідачем та компанією Kartsana (Іспанія), а також вантажно-митними деклараціями; - специфікацією, інвойсами до Контракту №2/5R, який укладено між Відповідачем та компанією Enterprises Medicales Grey S.A. (Швейцарія), а також вантажно-митними деклараціями до нього. 21 березня 2014 року та 26 березня 2014 року працівниками СУ ФР ГУ Міндоходів України у Волинській області вилучено вантажні автомобілі, та товар, який поставлявся як медичне обладнання для автомобілів, із документами, на підставі вищезазначених ухвал суду, про що складено протоколи тимчасового доступу до речей і документів (копії відповідних ухвал суду та протоколи містяться в матеріалах справи). Таким чином, з 21 березня 2014 року, а саме з моменту вилучення товарів та документів працівниками СУ ФР ГУ Міндоходів України у Волинській області, почалась дія обставин, що не залежало від Відповідача, оскільки вибули з володіння Постачальника всупереч його волі, з незалежних від нього обставин, передбачити настання яких заздалегідь, та уникнути яких було неможливим. Відповідачем проведено заходи, направлені на оскарження процесуальних документів, на підставі яких було вилучено товар та документи, та дії працівників СУ ФР ГУ Міндоходів України у Волинській області. 04 квітня 2014 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва справа №757/7743/14-к визнано незаконними дії працівників СУ ФР ГУ Міндоходів України у Волинській області, та зобов'язано повернути вилучені 21 березня 2014 року та 26 березня 2014 року товари (майно) та документи. 05 квітня 2014 року Відповідачу повернуто вантажні автомобілі із товаром, однак, документи на даний вантаж повернуті не були, оскільки вже були направлені працівниками СУ ФР ГУ Міндоходів України у Волинській області до ГСУ МВС України для приєднання до матеріалів кримінального провадження 0000035 від 20 березня 2014 року. Повернутий товар неможливо було розмитнити без вилучених документів, у зв'язку з чим вбачається, що дія певних обставин продовжувалась до повернення документів. Факт повернення медичного обладнання підтверджується Актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 05 квітня 2014 року, в якому зазначено, що повертаються лише вироби медичного призначення, які були вилучені разом із вантажними автомобілями, що перевози ці вироби, а вилучені документи на вантаж в акті приймання - передачі не зазначено. 25 квітня 2014 року Відповідачу повернуто документи, які були вилучені 21 та 25 березня 2014 року, цей факт дає підстави вважати, що розмитнення товару медичного устаткування, який є комплектуючим обладнанням до автомобілів швидкої допомоги відповідно до договорів, неможливо було провести до 25 квітня 2014 року. Проведення заходів по розмитненню товару проводилось з кінця квітня по 08 травня 2014 року, про це свідчать виписки з банківського рахунку Відповідача про сплату коштів за митне оформлення товару (копії виписок містяться в матеріалах справи). Зазначені вище обставини також підтверджуються Юридичним висновком Київської торгово-промислової палати від 04.09.2014 року вих. №1703-4/533 (копія міститься в матеріалах справи), який прийнято судом в якості належного та допустимого доказу… З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що юридичний висновок Київської торгово-промислової палати від 04.09.2014 року вих. №1703-4/533 - є належним та допустимим доказом у даній справі, яким підтверджує доводи відповідача про настання надзвичайних обставин. Крім того, в квітні 2014 року настали нові обставини, які знаходились поза контролем та волею відповідача, та унеможливили своєчасність виконання зобов'язань з поставки товару згідно умов Договору-1 та Договору-2… Отже, неузгодженість норм законодавства, які мали місце протягом квітня 2014 року (з 01.04.2014р. по 26.04.2014р.) призвели до неможливості відповідача виконувати свої зобов'язання за Договором-1 та Договором-2. Дані обставини підтверджуються Сертифікатом №783 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Торгово-промислової палати України. від 06.10.2014 року вих. №3559/05-4. Лише після розмитнення медичного устаткування можливо здійснювати установку такого обладнання на автомобілі. Однак, така комплектація потребує спеціальних знань та багато часу, і проводиться спеціально оснащених площадках… Суд зазначає, що, Відповідач виконав усі процедурні питання, які надають йому право посилатися на обставини непереборної сили, а саме: неодноразово письмово повідомляв Позивача, Третю особу про настання обставин непереборної сили (листи від 07.04.14р. № 193, від 09.04.2014р. №№196,197, від 24.04.2014р. №259), а також вжив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, і дані обставини підтверджені документально… З наданих відповідачем, позивачем та третьою особою доказів вбачається, що відповідачем доведено, а позивачем та третьою особою не спростовано що часткова затримка поставки автомобілів швидкої допомоги відбулась поза волі Відповідача і за обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила) в розумінні ч. 1 ст. 617, п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України.».

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним факт існування форс-мажорних обставин, які стали підставою для несвоєчасного надходження товару на територію України за імпортним контрактом від 03.10.2013 № 2/SR, укладеним між позивачем та компанією Entreprises Medikales Grey S.A. (Швейцарія) на суму 1849000 Євро (еквівалент - 20034156 грн.), з огляду на що висновок відповідача про порушення позивачем ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в цій частині є необґрунтованим та безпідставним.

Водночас, пунктом 3 Постанови НБУ від 16.11.2012 № 475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.11.2012 за № 1921/22233, установлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», повинні здійснюватися у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Як вбачається з Акту перевірки, граничним терміном надходження імпортної продукції, який згідно з Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та Постановою НБУ від 16.11.2012 № 475, визначений у 90 днів, за імпортним контрактом від 07.11.2013 № 1-13N, укладеним між позивачем та компанією Ningbo Bosheng Tlectrs (Китай) на суму 174920 доларів США (еквівалент - 164876,49 грн.) є 05.02.2014, а за імпортним контрактом від 15.11.2013 № 2-13N, укладеним між позивачем та компанією MCA Battery Group Co. Ltd (Китай) на суму 33310,50 доларів США (еквівалент - 332851,84 грн.) - 20.02.2014.

Статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» встановлено, що порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару). У разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується. У разі прийняття судом рішення про відмову в позові повністю або частково або припинення (закриття) провадження у справі чи залишення позову без розгляду строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, поновлюються і пеня за їх порушення сплачується за кожний день прострочення, включаючи період, на який ці строки було зупинено. У разі прийняття судом рішення про задоволення позову пеня за порушення строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, не сплачується з дати прийняття позову до розгляду судом. Органи доходів і зборів вправі за наслідками документальних перевірок безпосередньо стягувати з резидентів пеню, передбачену цією статтею.

Статтею 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» визначено, що імпорт (імпорт товарів) - купівля (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) українськими суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності в іноземних суб'єктів господарської діяльності товарів з ввезенням або без ввезення цих товарів на територію України, включаючи купівлю товарів, призначених для власного споживання установами та організаціями України, розташованими за її межами.

За змістом ст. 1 МК України ввезення товарів, транспортних засобів на митну територію України, вивезення товарів, транспортних засобів за межі митної території України - сукупність дій, пов'язаних із переміщенням товарів, транспортних засобів через митний кордон України у будь-який спосіб у відповідному напрямку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом. У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

Відповідно до МК України поняття «перетин товаром митного кордону України» та «пропуск через митний кордон України» не є тотожними, але такими, які є взаємопов'язаними і обов'язковими для врахування при вирішенні питання визначення дати імпорту. При цьому пропуск через митний кордон у відповідності із п. 49 ч. 1 ст. 4 Кодексу є дозвіл митного органу відповідній особі на переміщення товарів і транспортних засобів через митний кордон України з урахуванням заявленої мети такого переміщення.

З аналізу положень зазначених статей вбачається, що час здійснення імпортної операції має визначатися, виходячи з моменту перетинання товаром митного кордону України.

Статтею 248 МК України передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Засвідчення митним органом прийняття товарів, транспортних засобів комерційного призначення та документів на них до митного оформлення здійснюється шляхом проставляння відбитків відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Оформлена ВМД не є єдиним документом, яким підтверджується факт і дата фактичного переміщення товару через митний кордон України, оскільки перебування товару під митним контролем не можливе без його фактичного ввозу на територію України і при цьому первинним є фактичне переміщення товарів через митний кордон України, підставою для якого в режимі імпорту є наявність на вантаж товаросупровідного документа, з відтиском штампу «під митним контролем» з відповідною датою, що підтверджує факт перетину митного кордону України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.11.2013 у справі № К-30819/10 та від 09.12.2013 у справі № К/9991/36858/11, від 08.06.2015 у справі № К/800/18037/14.

Як видно з наданого позивачем інвойсу відтиск «під митним контролем», та, відповідно, перетин митного кордону України при переміщенні товару за імпортним контрактом від 07.11.2013 № 1-13N з компанією Ningbo Bosheng Tlectrs (Китай) здійснено 20.02.2014.

З огляду на викладене, розмір пені за порушення позивачем передбачених строків поставки товарів повинен за висновком суду розраховуватись по 20.02.2014 - дату перетину товаром митного кордону України, а не по 26.02.2014 - дату МД, як зазначено контролюючим органом.

З наданого позивачем інвойсу видно, що відтиск «під митним контролем», та, відповідно, перетин митного кордону України при переміщенні товару за імпортним контрактом від 15.11.2013 № 2-13N з компанією MCA Battery Group Co. Ltd (Китай) здійснено 01.03.2014.

З огляду на викладене, розмір пені за порушення позивачем передбачених строків поставки товарів повинен за висновком суду розраховуватись по 01.03.2014 - дату перетину товаром митного кордону України, а не по 04.03.2014 - дату МД, як зазначено контролюючим органом.

При цьому, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Крім того, з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 № П-278/10.

Таким чином, суд не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе його повноваження, які чинним законодавством України віднесені до компетенції цього органу державної влади, зокрема, щодо встановлення моменту, з яким пов'язано можливість застосування штрафних (фінансових) санкцій та, відповідно, здійснення нарахування таких санкцій та відповідні розрахунки.

В той же час, відповідно до змісту п. 5.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за № 34/18772, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення, зокрема, необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів.

Всупереч вимогам п. 5.2 вказаного Порядку контролюючим органом в Акті перевірки висновок про несвоєчасне повернення валютних коштів в сумі 151450 Євро (еквівалент - 1644760,48 грн.) за імпортним контрактом від 02.10.2013 № 170913, укладеним між позивачем та компанією Kartsana S.L. (Іспанія) викладено без конкретизації по таким операціям, без зазначення первинних документів обліку, а саме: момент, з яким пов'язано можливість застосування таких санкцій контролюючим органом не встановлено - не зазначено дату перерахування коштів нерезиденту та дату повернення частини таких коштів у зв'язку з невиконанням контракту.

З огляду на зазначене, а також зважаючи на те, що штрафні (фінансові) санкції нараховано позивачу з численними порушеннями, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.08.2015 № .

Разом з тим, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 ПК України стало неподання звіту про контрольовані операції за 2014 рік з компанією Entreprises Medikales Grey S.A. (Швейцарія).

Згідно з пп. 39.2.1.2 п. 39.2.1 ст. 39 ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для цілей цього Кодексу контрольованими операціями є: господарські операції, однією із сторін яких є нерезидент, зареєстрований у державі (на території), в якій ставка податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижче, ніж в Україні, або який сплачує податок на прибуток (корпоративний податок) за ставкою на 5 і більше відсоткових пунктів нижчою, ніж в Україні. Перелік таких держав (територій) затверджується Кабінетом Міністрів України. Цей перелік держав (територій) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, публікує щороку в офіційних друкованих виданнях та на офіційному веб-сайті із зазначенням ставок податку на прибуток (корпоративний податок). Інформація про зміну ставок публікується протягом трьох місяців з моменту такої зміни.

Відповідно до п. 39.4.2 ст. 39 ПК України платники податків (крім Національного банку України), які протягом звітного періоду здійснювали контрольовані операції, зобов'язані подавати звіт про контрольовані операції центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до 1 травня року, наступного за звітним, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог закону щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

При цьому, в Акті перевірки відповідач посилається на Перелік держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні (Додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 1042-р), чинний на момент виникнення спірних правовідносин, до якого відноситься Швейцарська Конфедерація.

В той же час, позивач посилається на те, що у кожному кантоні Швейцарської Конфедерації діє своя ставка податку, а саме: в кантоні, до якого відноситься контрагент позивача - Entreprises Medikales Grey S.A., ставка податку перевищує ставки аналогічних податків в Україні, у зв'язку з чим позивач стверджує, що операції з таким контрагентом не підпадають під дію пп. 39.2.1.2 п. 39.2.1 ст. 39 ПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі № К/9991/26224/12.

Проаналізувавши вказані обставини у сукупності, з огляду на те, що всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не спростував вказані твердження позивача щодо ставок податку у відповідному кантоні Швейцарської Конфедерації до якого відноситься контрагент позивача, суд вважає, що відповідач не довів правомірність висновку Акту перевірки про порушення позивачем пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 ПК України, а відтак податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № за висновком суду є протиправним та підлягає скасуванню.

Також з Акту перевірки вбачається, що стосовно порушення позивачем ст.ст. 109, 110, пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, ст.ст. 171, 177 ПК України та, як наслідок, заниження зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму у розмірі 13668,65 грн., відповідачем зазначено наступне: вартість безоплатно отриманих послуг за 2013-2014 роки у сумі 91124,36 грн. за пальне (бензин та дизельне паливо) в м. Києві та за його межами згідно з щомісячними рахунками ТОВ «Альянс-Холдинг» по списанню пального по старт-карткам, до та після робочого часу проведено без надання підтверджуючих документів.

Всупереч вимогам п. 5.2 вказаного Порядку контролюючим органом в Акті перевірки встановлені порушення позивачем вимог чинного законодавства щодо заниження зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму у розмірі 13668,65 грн. викладено без конкретизації по відповідних операціях, без зазначення первинних документів обліку, а також без зазначення регістрів бухгалтерського обліку, кореспонденції рахунків операцій та будь-яких доказів, що підтверджують наявність факту порушення.

Таким чином, донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму у розмірі 13668,65 грн. за таких обставин є необґрунтованим та безпідставним, а податкове повідомлення-рішення від 13.08.2015 № - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Поряд з цим, вимога позивача про визнання дій працівників відповідача протиправними не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не вказано які саме дії таких осіб він вважає протиправними, більш того позивачем не наведено жодних аргументів та доводів на обґрунтування даної позовної вимоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі № К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування своєї позиції та не довів правомірності прийнятих своїх рішень.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.

За таких умов, судові витрати у розмірі 10 відсотків ставки судового збору, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на його користь з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163, КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «НВО «Практика» задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.08.2015 № , № , № , № та № , прийняті Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО «Практика» (код за ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко