Справа № 2а/1770/3868/12
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Київ К/800/13558/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши порядку письмового провадження
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Рівне»

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2012 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року

у справі № 2а/1770/3868/2012

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Рівне»

до Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби

та Комунального автотранспортного підприємства 1728

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Санком-Рівне» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби (далі - відповідач 1) та Комунального автотранспортного підприємства 1728 (далі - відповідач 2) про визнання договору недійсним.

Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 19 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань про розгляд справи за його участі суду не надав.

Відповідач 1 на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу позивача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Просив розгляд справи здійснювати у його відсутність.

Відповідач 2 письмових заперечень на касаційну скаргу позивача та будь-яких клопотань до суду касаційної інстанції не надіслав.

У відповідності до вимог статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі: відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю; неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи можливість вирішення даної справи на основі наявних у ній доказів, а також не прибуття в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, за відсутності клопотань про розгляд справи за їх участю, колегія суддів вирішила провести розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 222 КАС України.

Крім того, податковою інспекцією було заявлено клопотання про заміну сторони правонаступником у зв'язку зі зміною найменування на Державну податкову інспекцію у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

Відповідно до статті 55 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи викладене та надані докази перейменування відповідача, судова колегія вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

10 серпня 2011 року між відповідачами було укладено договір про переведення (уступку) права на отримання суми заборгованості інших осіб перед платником податків (далі - Договір).

Згідно пункту 1.2 Договору податкова інспекція набуває права вимагати (замість платника податків) від дебітора (позивач) сплати основних зобов'язань у загальному розмірі - 489 059,11 грн.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач зазначив, що податковою інспекцією не забезпечено додаткові джерела погашення податкового боргу дебіторської заборгованості платника податків: не здійснено заходів щодо продажу майна платника податків - відповідача 2, а саме - вантажних автомобілів, власником яких є боржник відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та списання з банківських рахунків підприємства, коштів отриманих за надання послуг (виконання робіт).

При цьому, скаржник послався на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 14 березня 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2012 року, у справі № 2а/1770/3790/2011, та якою визнано неправомірними дії податкової інспекції щодо переведення права вимог дебіторської заборгованості платника податків відповідача 2 на органи державної податкової служби та укладення договору про переведення права вимоги дебіторської заборгованості від 10 серпня 2011 року.

За наведених обставин, позивач вважає, що договір від 10 серпня 2011 року повинен бути визнаний недійсним як такий, що суперечить законодавству України і порушує права та інтереси позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2009 року між відповідачем 2 (виконавець) та позивачем (замовник) укладено договір щодо виконання робіт по захороненню на міському сміттєзвалювальному полігоні твердих побутових відходів 4-го класу небезпеки, склад яких відповідає санітарним нормам, і дозволені для захоронення державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Рівненській області та санепідемстанцією.

03 серпня 2011 року податковим керуючим відповідача 2 було проведено перевірку, якою встановлено, що станом на 03 серпня 2011 року відповідно до даних бухгалтерського обліку оборотно-сальдової відомості по рахунку 361 існує дебіторська заборгованість позивача перед підприємством у розмірі 489 059,11 грн., яка виникла у зв'язку з несплатою позивачем коштів за послуги захоронення твердих побутових відходів відповідно до актів виконаних робіт та договору від 24 березня 2009 року.

Податковою інспекцією 04 серпня 2011 року надіслано відповідачу 2 повідомлення про визначення додатковим джерелом погашення податкового боргу дебіторської заборгованості платника податків.

10 серпня 2011 року між відповідачем 2 (платник податків) та відповідачем 1 (орган стягнення) укладено договір про переведення (уступку) права на отримання суми заборгованості інших осіб перед платником податків, згідно з яким платник податків переводить (уступає) органу стягнення право вимоги дебіторської заборгованості, а орган стягнення набуває права вимоги дебіторської заборгованості, належне такому платнику податків відповідно до договору б/н від 24 березня 2009 року, укладеного між платником податків та позивачем. За умовами вказаного договору орган стягнення набуває право вимагати від дебітора сплати тільки основних зобов'язань у загальній сумі - 489 059,11 грн.

10 серпня 2011 року податковою інспекцією було надіслано позивачу повідомлення про переведення права вимоги дебіторської заборгованості платника податків на органи державної податкової служби.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не наведено доводів в обґрунтування позовних вимог щодо визнання договору, укладеного між відповідачем 2 та податковою інспекцією недійсним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини другої пункту 87.5 статті 87 Податкового кодексу України, дебіторська заборгованість продовжує залишатися активом платника податків, що має податковий борг до надходження коштів до бюджету за рахунок стягнення цієї дебіторської заборгованості.

Порядком використання додаткових джерел погашення податкового боргу, затвердженого наказом ДПА України від 24 грудня 2010 року №1040 (далі - Порядок), чинним на час укладення спірного договору, визначено вимоги щодо умов договору про переведення (уступку) права на отримання суми заборгованості інших осіб перед платником податків.

Пункт 2.4 вказаного Порядку встановлює вичерпний перелік вимог до договору про переведення права вимоги дебіторської заборгованості платника податків на органи ДПС, зокрема, договір повинен містити такі положення: назву договору та місце його укладання; найменування платника податків та органу державної податкової служби; предмет договору; порядок виконання зобов'язань за договором; права та обов'язки сторін; умови укладання, зміни та припинення договору; місцезнаходження та реквізити сторін. Пунктом 2.3 Порядку встановлено, що переведення платником податків прав вимоги дебіторської заборгованості, що випливає з відносин платника податків з дебітором, на орган стягнення здійснюється на основі договору, укладеного в письмовій формі між платником податків та органом державної податкової служби.

З матеріалів справи вбачається, що зміст та форма договору про переведення (уступки) права на отримання суми заборгованості інших осіб перед платником податків від 10 серпня 2011 року відповідають вимогам, зазначеним у вказаному Порядку.

Згідно умов договору податкова інспекція набуває замість відповідача 2 право вимоги сплати позивачем основних зобов'язань у загальну розмірі 489 059,11 грн., тобто укладенням цього договору відбулася лише передача вже існуючої вимоги від однієї особи до іншої, а саме, відбулася заміна кредитора в зобов'язанні, при цьому, сама вимога виникла на підставі іншого правочину.

З огляду на вказане, попередні судові інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що спірний договір не є цивільно-правовою угодою, що замінює сторону у договорі, укладеному між відповідачем 2 та позивачем, а тому його укладення не порушує будь-які законні права позивача.

Умови вказаного договору не погіршують положення позивача, як боржника щодо виконання ним своїх зобов'язань, які стосуються сплати коштів за послуги отриманні від відповідача 2.

При цьому, слід зазначити, що згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 статті 215 цього Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Правилами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що

обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не заперечувалось існування дебіторської заборгованості перед відповідачем 2 та те, що строки сплати такої заборгованості настали.

Крім того, на час ухвалення спірних судових рішень вказаний договір сторонами виконано, податковий борг платника податків - відповідача 2, визначений цим договором, погашений, що підтверджено платіжними дорученнями.

Отже, позивачем не доведено належними доказами того, що укладення договору про переведення (уступку) права на отримання суми заборгованості інших осіб перед платником податків порушує його права.

При цьому, посилання скаржника на рішення суду у справі про визнання неправомірними дії податкової інспекції щодо переведення права вимог дебіторської заборгованості платника податків відповідача 2 на органи державної податкової служби та укладення договору про переведення права вимоги дебіторської заборгованості від 10 серпня 2011 року, як підстави для висновку про нікчемність угоди укладеної між відповідачами, обґрунтовано не взяті до уваги судами попередніх інстанцій.

Так, за змістом статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на те, що скаржник не був стороною у справі № 2а/1770/3790/2011, вказане судове рішення не є обов'язковим при встановленні обставин у даній справі.

Відповідно до положень частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу

За встановлених обставин та з огляду на те, що позивачем не доведено факту порушення його прав шляхом укладення спірного договору, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованими.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах заявленої касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 55, 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Здійснити процесуальне правонаступництво та замінити Державну податкову інспекцію у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби на Державну податкову інспекцію у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Рівне» залишити без задоволення.

3. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року у справі № 2а/1770/3868/2012 залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.