Справа № 2а-3016/10/0970
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2010-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2010 р. Справа № 2a-3016/10/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі :

Судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання Семанюк М.П.

представника позивача : фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача : Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали адміністративної справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за № /0 від 25.08.2010 року,

ВСТАНОВИВ:

30.08.2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за № /0 від 25.08.2010 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно в порушення пункту 1.17 статті 1, підпункту 6.2.4 пункту 6.2 статті 6, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартістьта підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств, оскаржуваним податковим повідомленнярішенням безпідставно зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2008 року у розмірі 69 350,00 грн., оскільки висновки викладені в акті перевірки, на підставі якого винесено вказане рішення, не відповідають фактичним обставинам. Зокрема, перевіряючими, за умови взяття позивача на облік як платника податку на додану вартість, ведення ним бухгалтерського обліку основних фондів, що підлягають амортизації, сплати позивачем в грудні 2007 року митним органам суми податку на додану вартість за придбаний сідловий тягач XF 430S і бортовий тентовий напівпричіп 24та взяття їх на облік як основних засобів, використання даних транспортних засобів для податкових операцій у межах власної господарської діяльності із здійснення внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів, безпідставно за наслідками перевірки дотримання позивачем законодавства про оподаткування зроблено висновок про відсутність підстав щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок сум сплачених у ціні придбаних транспортних засобів, які зареєстровані не на позивача, як на субєкта підприємницької діяльності, а на фізичну особу ОСОБА_1.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та пояснив, що податкове повідомлення-рішення за № /0 від 25.08.2010 року, виставлене на підставі коментованого вище акта перевірки за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року, є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідач подав письмове заперечення проти позову, яким обґрунтовує безпідставність позовних вимог і пояснив, що придбані позивачем сідловий тягач XF 430S і бортовий тентовий напівпричіп 24зареєстровані в органах Державної автомобільної інспекції УМВС України в Івано-Франківській області за громадянином ОСОБА_1, у звязку із чим відсутні законодавчі підстав вважати вказане майно, що перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. Чинним законодавством не передбачено для фізичних осіб-підприємців ведення бухгалтерського обліку основних фондів, що підлягають амортизації, а тому за відсутності ведення бухгалтерського обліку, іншого обліку в частині підтвердження використання майна, товару у підприємницькій діяльності (в тому числі транспортних засобів як основних фондів), підприємець, який фактично не є суб'єктом права власності на таке майно, не має будь-яких законних підстав щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість. У звязку із вказаним, відповідачем визначено завищення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню за січень 2008 року на 69 350,00 грн. за рахунок включення до його складу суми податку на додану вартість за придбані ним вказані транспортні засоби, чим порушено підпункти 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпункти 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, про що винесено відповідне податкове повідомлення-рішення за № /0 від 25.08.2010 року.

В подальшому відповідач в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Судом продовжено розгляд справи за відсутності відповідача субєкта владних повноважень на підставі частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши докази, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити з таких мотивів.

Судом встановлено, що 18.09.1998 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, який 22.09.1998 року Держаною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську взятий на облік як платник податку на додану вартість (т. 2, а.с. 6).

В період з 22.07.2010 року по 11.08.2010 року Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську проведено планову виїзну комплексну документальну перевірку дотримання вимог законодавства про оподаткування суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2008 року по 31.03.2010 року, за результатами якої складено акт за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року (т. 1, а.с. 8-34).

Проведеною перевіркою встановлено порушення суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість, внаслідок чого відповідачем зроблено висновки щодо завищення позивачем заявленої суми бюджетного відшкодування за січень 2008 року в сумі 69 350,00 грн., в звязку з включенням до податкового кредиту податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2007 року сум, сплачених в ціні придбання сідлового тягача TE95XF 430S і бортового тентового напівпричіпа 24.

16.08.2010 року позивач подав до Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську заперечення до вказаного акту перевірки, яке листом відповідача від 18.08.2010 року за № 21597/10/17-322/6648 відхилено як безпідставне (т. 1, а.с. 36-39).

Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську 25.08.2010 року по результатах перевірки суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, згідно якого позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2008 року в сумі 69 350,00 грн. (т. 1, а.с. 40).

В судовому засіданні встановлено, що позивачем (як субєктом підприємницької діяльності) на підставі контрактів від 15.11.2007 року та від 04.12.2007 року придбано сідловий тягач XF 430S і бортовий тентовий напівпричіп 24, які в грудні 2007 року ввезені на територію України і з яких сплачені відповідні митні збори, про свідчать вантажно-митні декларації та виписка із банківського рахунку, які містяться в матеріалах справи (т. 1, а.с. 86-89).

Як зазначено в акті перевірки відповідача за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року із посиланням на акт його попередньої перевірки за № 710/17-3/НОМЕР_1 від 19.03.2008 року Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську (т. 1, а.с. 100-126) встановлено, що суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 у декларації з податку на додану вартість за грудень 2007 року задекларував суму податкового кредиту в розмірі 69 350,00 грн. (рядок 12.1 - податок на додану вартість, сплачений митним органам) відповідно до вантажно-митних декларацій за № 001846 та № 001847 за ввезений в Україну сідловий тягач XF 430S фактурною вартістю 211 122,32 грн. (сплачено податку на додану вартість митним органам 46 446,91 грн.) та бортовий тентовий напівпричіп 24фактурною вартістю 104 105,14 грн. (сплачено податку на додану вартість митним органам 22 903,13 грн.).

При перевірці з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника податку за січень 2008 року (акт перевірки за № 1869/17-3/НОМЕР_1 від 07.04.2008 року) відповідачем встановлено, що до суми 76 427,0 грн., яка вказана в графі 25 сума, що підлягає бюджетному відшкодуваннюподаткової декларації за січень 2008 року, було віднесено суму податку на додану вартість сплачену митним органам в розмірі 69 350,00 грн. за придбані вищевказані транспортні засоби (т. 1, а.с. 127-143).

Дані транспортні засоби 1-им МРВ ДАІ м. Івано-Франківська зареєстровані за фізичною особою ОСОБА_1, про що останньому 11.01.2008 року видано свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії АТС 04162 та АТС 041628 (т. 1, а.с. 84).

Обставини щодо придбання позивачем сідлового тягача XF 430S та бортового тентового напівпричіпа N 24, сплати суми податку на додану вартість у ціні транспортних засобів та їх реєстрації за ОСОБА_1, відповідачем не заперечуються.

Сідловий тягач 5XF 430S державний номерний знак НОМЕР_2 та бортовий тентовий напівпричіп SN 24державний номерний знак НОМЕР_3 були взяті позивачем на облік як основні засоби, що підтверджується картками обліку руху основних засобів (форми № ОЗ-8) за 2007, 2008 та 2009 роки, а також відомостями про нарахування амортизації основних фондів за грудень 2007 року березень 2010 року (т. 1, а.с. 51-83).

Суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами врегульовані нормами Закону України Про податок на додану вартість, який визначає платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартістьподатковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Підпунктом 7.4.5 цієї статті зазначеного Закону встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

За змістом наведених норм наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), в тому числі основних фондів, які в подальшому використовуються в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, є визначальною умовою для виникнення у такого платника права на формування податкового кредиту.

Згідно підпункту 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 Закону України Про податок на додану вартістьвизначено, що податок становить 20 відсотків бази оподаткування, визначеної статтею 4 цього Закону, та додається до ціни товарів (робіт, послуг), а підпунктом 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 вказаного Закону передбачено, що при поставці послуг з міжнародного перевезення пасажирів, їхнього багажу та вантажів автомобільним транспортом, а також поставці міжнародних відправлень будь-яким видом транспорту на відрізку від пункту (місця) їх митного оформлення до пункту призначення (доставки) за межами державного кордону України, між пунктами, які знаходяться за межами державного кордону України, а також від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) за межами державного кордону України до пункту (місця) їх митного оформлення на території України, ставка податку становить 0відсотків до бази оподаткування.

Актом перевірки № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року відповідачем підтверджено, що суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 у відповідності із Ліцензією серії АВ № 297149, виданою Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті 12.12.2005 рок, за період, що перевірявся, надавав послуги із здійснення внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів та проводилися операції, що оподатковуються за ставкою 20 відсотків (перевезення вантажів по Україні), і операції, податок на додану вартість з яких обчислюється за нульовою ставкою, а саме: надання послуг з міжнародних транспортних перевезень, податок на додану вартість з яких обчислюється за нульовою ставкою відповідно до підпункту 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 Закону України Про податок на додану вартість(а.с. 8).

Факт використання суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 сідлового тягача XF 430S державний номерний знак НОМЕР_2 і бортового тентового напівпричіпа 24державний номерний знак НОМЕР_3 та здійснення ними міжнародних перевезень вантажів підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (СMR) за №№ 0211580, 0211572, 0417049, 0081357, 0223375, 0223377, 0223355, 0467124, 0467145, 0011287, 0011310, 0467144, 0061326, 0061356, 0061336, 0061324, 0211582, 0174516,0174517, 0023214, 0417050, 0119469, 0119486, 0119487, 0119467,0023234, 0129703, 0129715, 0129712, 0106010, 0106011, 0129711, 0209220, 0209221, 020245, 0209244, 0136434, 0183328, 0183329, 0183368, 0183341, 0183358, 0183355, а також подорожніми листами вантажного автомобіля в міжнародному сполученні за №№ 657198, 657183, 657178, 657173, 657168, 657160, 657156, 511038, 511032, 979745, 062911, 062917, 156602, 108530, 108525, які надані позивачем на вимогу суду та містяться в матеріалах справи (т. 2, а.с. 9-12, 14, 15, 17, 18, 20, 21, 23-26, 27-46, 48-59, 61-111).

Вказані вище міжнародні товарно-транспортні накладні (СMR) використовувалися та були враховані відповідачем під час проведення перевірки, що відображено на аркушах 8 та 9 акта перевірки за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року.

З огляду на вказане, виконання позивачем на підставі відповідної ліцензії внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів зазначеними вище транспортними засобами, являється фактом їх використанням у сфері надання послуг, що повязані із здійсненням підприємницької (господарської) діяльності позивача, а посилання Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську на порушення позивачем вимог підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України Про податок на додану вартістьне відповідають дійсності.

Щодо відсутності у позивача права на ведення бухгалтерського обліку основних фондів, що підлягають амортизації, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 1.17 статті 1 Закону України Про податок на додану вартістьосновні фонди, що підлягають амортизації, розуміються у значенні, визначеному Законом України Про оподаткування прибутку підприємств.

Згідно із підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Закону України Про оподаткування прибутку підприємствпід терміном основні фондислід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Окрім цього, у відповідності із статтею 13 розділу IV Декрету Кабінету міністрів України Про прибутковий податок з громадянза № 13-92 від 26.12.1992 року до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України Про оподаткування прибутку підприємств.

Додатком 7 до Інтрукції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом ГДПІ України за № 12 від 21.04.1993 року, визначено, що відповідно до статті 8 (Амортизація) можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України.

Відповідно частини 2 статті 9 Закону України Про систему оподаткуванняплатники податків і зборів (обов'язкових платежів) зобов'язані: вести бухгалтерський облік, складати звітність про фінансово-господарську діяльність і забезпечувати її зберігання у терміни, встановлені законами; подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов'язкових платежів).

Аналогічна норма міститься і в пункту 19.1 статті 19 Закону України Про податок з доходів фізичних осіб.

За таких обставин право позивача на ведення бухгалтерського обліку, в тому числі і амортизаційних відрахувань, повністю кореспондується з вимогами пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону України Про систему оподаткування.

Як зазначено судом вище, сідловий тягач DAFXF 430S державний номерний знак НОМЕР_2 та бортовий тентовий напівпричіп SN 24державний номерний знак НОМЕР_3 були взяті позивачем на облік як основні засоби. При проведенні відповідачем перевірки останнім були використанні всі первинні документи щодо підтвердження придбання та використання основних засобів в господарській діяльності позивача, в тому числі: інвентарні картки основних засобів (форми 03-6), акти приймання-передачі основних засобів (форми 03-1), картки обліку руху основних засобів (форми 03-8), відомості нарахування амортизації основних фондів.

Відповідно із пунктом 1 статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Крім того, відповідно до пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець зобовязаний вести облік своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства.

Таким чином, судом не приймається до уваги посилання відповідача в акті перевірки за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року на відсутність спеціальної норми, яка б передбачала можливість ведення бухгалтерського обліку (в тому числі і амортизаційних відрахувань) суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, оскільки така можливість слідує з загальних принципів побудови системи оподаткування, визначених пунктом 6 статті 3 Закону України Про систему оподаткування, згідно якої вставлена рівність, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до суб'єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб, включаючи нерезидентів) при визначенні обов'язків щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Судом відхиляються твердження відповідача про протиправність використання позивачем у власній господарській діяльності транспортних засобів, що зареєстровані на нього, як на фізичну особу.

Так, відповідно до пункту 6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок(надалі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1388 від 07.09.1998 року, транспортні засоби реєструють за юридичними та фізичними особами.

З приводу посилань відповідача в акті перевірки за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року та в запереченні проти адміністративного позову на пункт 6 Правил, в частині того, що транспортні засоби зареєстровані на позивача як на фізичну особу, а не фізичну особу-підприємця, суд зазначає, що вказане в ньому поняття фізична особа є значно ширшим ніж поняття фізична особа підприємець, оскільки фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими законами, в тому числі й щодо зайняття підприємницькою діяльністю.

Так, поняття фізичної особивизначено і в статті 24 Цивільного кодексу України - людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Стаття 50 Цивільного кодексу України визначає право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності, яка здійснює таке право за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Отримуючи статус підприємця, фізична особа не перестає бути учасником цивільних відносин і не позбавляється статусу фізичної особи як людини і пов'язаної з цим правоздатності - зокрема права набувати у власність майно, а лише набуває додаткових, пов'язаних з підприємницькою діяльністю, прав та обов'язків, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до статті 2 та частини 1 статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використання свого майна для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Згідно вимог частини 2 статті 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець відповідає за свої зобовязання усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернуто стягнення.

На підставі вказаного суд приходить до переконання, що позивач має право на використання транспортних засобів, що зареєстровані на нього, як на фізичну особу, у власній підприємницькій діяльності, оскільки іншого порядку реєстрації транспортного засобу для субєктів підприємницької діяльності-фізичних осіб не передбачається. Твердження ж відповідача про необхідність реєстрації транспортних засобів саме на фізичну особу-підприємця для отримання права на віднесення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту суперечить вказаним Правилам.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач правомірно, у відповідності до підпункту 7.4.1 пункту 7.4. статті 7 Закону України Про податок на додану вартістьвключив сплачені суми податку на додану вартість в ціні транспортних засобів до складу податкового кредиту в грудні 2007 року, зазначивши, що підставою для нарахування податкового кредиту є наявність вантажно-митних декларацій за № 001846 і за № 001847, та правомірно в січені 2008 року визначив до складу суми, що підлягає бюджетному відшкодуванню з податку на додану вартість 69 350,00 грн., а висновки перевіряючих, що містяться в акті відповідача за № 13774/17-3/НОМЕР_1 від 11.08.2010 року щодо завищення позивачем таких сум є хибними та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах. Крім цього, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б спростували твердження позивача про використання транспортних засобів в його господарській діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, встановлюється презумпція добросовісності платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

На підставі частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони в тому числі обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Як встановлено судом, податкове повідомлення-рішення за № /0 від 25.08.2010 року прийняте відповідачем без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому підлягає скасуванню.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 160, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську за № /0 від 25.08.2010 року про зменшення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) суми бюджетного відшкодування за січень 2008 року в розмірі 69 350,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 (три) гривні 40 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя /підпис/ ОСОБА_3

Постанова складена в повному обсязі 29.10.2010 року.