Справа № 2а-4863/10/1470
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/8985/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря судового засідання: Міщенко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року

у справі № 2а-4863/10/1470

за позовом Приватного підприємства «Євро-ДГ»

до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби

про визнання дій неправомірними, визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Євро-ДГ» (далі - ПП «Євро-ДГ»; позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби (далі - ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області ДПС; відповідач), в якому просило: визнати неправомірними та скасувати податкове повідомлення-рішення № /0 від 07 липня 2010 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 623 160,00 грн. за основним платежем та 311 580,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, а також податкове повідомлення-рішення № /0 від 07 липня 2010 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 498 528,00 грн. за основним платежем та 249 264,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; визнати протиправними дії відповідача щодо визнання правочинів, укладених позивачем з Приватним підприємством «Купран-Юг», Приватним підприємством «Гурмент-Н», Товариством з обмеженою відповідальністю «КМС-Агросервіс», Науково-виробничою компанією «Наско», Приватним підприємством «Браун-Трейд», нікчемними та такими, що порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою приховування сплати податків третіми особами.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № /0 від 07 липня 2010 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 623 160,00 грн. за основним платежем та 311 580,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, а також податкове повідомлення-рішення № /0 від 07 липня 2010 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 498 528,00 грн. за основним платежем та 249 264,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В решті позову відмовлено. Відшкодовано ПП «Євро-ДГ» судовий збір у розмірі 2,55 грн. з Державного бюджету України.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області ДПС, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ПП «Євро-ДГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2008 року до 31 грудня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2008 року до 31 грудня 2009 року, за результатами якої складено акт № 1031/23-600/32755158 від 23 червня 2010 року.

Перевіркою, зокрема, встановлено порушення позивачем пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР), підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним формуванням валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість у першому кварталі 2009 року при отриманні податкових накладних, виписаних на його адресу Державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» в період з червня 2007 року по вересень 2007 року, а також безпідставним формуванням даних податкового обліку при придбанні металоконструкцій у ПП «Купран-Юг» за нікчемним правочином.

На підставі зазначеного акту перевірки та з огляду на вказані порушення контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 07 липня 2010 року, яким підприємству визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 934 740,50 грн. (623 160,00 грн. - основний платіж, 311 580,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /0 від 07 липня 2010 року, яким підприємству визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 747 792,00 грн. (498 528,00 грн. - основний платіж, 249 264,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Задовольняючи адміністративний позов частково, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність формування підприємством даних податкового обліку за розглядуваними операціями.

Проте, колегія суддів вважає зазначені доводи судів передчасними, зважаючи на таке.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

При цьому підпунктом 5.2.7 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що до складу валових витрат включаються також суми витрат, не враховані у минулих податкових періодах у зв'язку з допущенням помилок та виявлених у звітному податковому періоді у розрахунку податкового зобов'язання.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Отримання такої скарги є підставою для проведення позапланової виїзної перевірки такого постачальника для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з цього податку за такою цивільно-правовою операцією.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, якщо платник не скористався правом подачі заяви, передбаченим підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР, та не звернувся до контролюючого органу із скаргою, то він не має права включати до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість, не підтверджену податковою накладною.

У випадку ж, коли право платника податку на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких фактично відбулись господарські операції, суми податку на додану вартість, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в межах строку давності, встановленого підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

І хоча з огляду на наведені законодавчі приписи віднесення відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість із запізненням не утворює склад податкового правопорушення, однак правоутворюючим фактом, з яким податкове законодавство пов'язує виникнення у платника права на формування даних податкового обліку, є реальне здійснення операцій з придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності такого платника. За відсутності ж факту придбання товарів та послуг відповідні суми не можуть включатись до складу валових витрат та податкового кредиту навіть за наявності формально складених первинних документів або сплати грошових коштів.

А відтак, для правильного вирішення спору в цій частині суду необхідно достеменно з'ясувати характер та зміст операцій, які стали підставою для виникнення у позивача права на оспорювані суми валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість; дослідити всі первинні документи, складенням яких опосередковується конкретний вид господарської операції (придбання товарно-матеріальних цінностей у ПП «Купран-Юг» та залізничних послуг у ДТГО «Львівська залізниця»); встановити, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між позивачем та його задекларованими постачальниками, хто персонально брав у цьому участь, допитати відповідних осіб як свідків; перевірити наявність у підприємства ділової мети під час здійснення відповідних операцій (в тому числі при перерахуванні попередньої оплати на користь ДТГО «Львівська залізниця», зокрема, з'ясувати факт подальшого отримання залізничних послуг або причини їх неотримання) та на підставі встановлених обставин зробити вмотивований висновок про реальність проведених господарських операцій.

З огляду на те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі з метою об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи підлягають скасуванню в частині задоволення позову з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід врахувати, що згідно з частиною 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року в частині задоволення позову з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Цвіркун Ю.І.