Справа № 804/4677/15 (2-а/0202/107/2015)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 жовтня 2015 рокусправа № 804/4677/15 (2-а/0202/107/2015)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Шелепова Ю.О.

за участю представників:

позивача: - не зявився

відповідача: - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області

на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року

у справі № 804/4677/15(2-а/0202/107/2015)

за позовом ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України

про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з адміністративним позовом, в якому (з урахуванням доповнень, а. с.47) просила:

- визнати неправомірними дій Державної казначейської служби України щодо невиконання ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.10.2015 у справі № 202/409/14-а (виконавчий лист від 17.10.2014);

- зобов'язати ДКСУ здійснити негайне виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2014 у справі № 202/409/14-а (виконавчий лист від 17.10.2014) по стягненню державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі згідно ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» за рахунок коштів Державного Бюджету за здійсненим перерахунком в сумі 9899,29 грн. на її користь за період з 24.07.2013 по 30.06.2014 на картку № 4627 0812 0746 2875 Приватбанку (МФО 305299,

, рахунок № 9100 на ім'я ОСОБА_1) та ухвали

Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.10.2015 про зміну способу

виконання цієї постанови;

- зобов'язати ДКСУ здійснити нарахування компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 24.07.2013 по 30.06.2014 та виплатити нараховану компенсацію разом з виплатою допомоги у зв'язку з порушенням строків виплати за рішенням суду починаючи з серпня 2013 року по час фактичної виплати, з підстав, визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року;

- зобов'язати ДКСУ відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити їй компенсацію в розмірі 3 % річних від несплаченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не вчинивши заходів з виконання судового рішення, порушив права позивача щодо отримання належної йому за законом виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у звязку з чим відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати державної допомоги відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а також компенсацію в розмірі 3 % річних від несплаченої суми відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2015 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Державної казначейської служби України щодо невиконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2015 у справі №202/409/14-а.

Зобов'язано Державну казначейську службу України:

виконати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2014 у справі №202/409/14-а, а також ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.10.2015 у цій же справі про стягнення на користь ОСОБА_1 державної допомоги по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку у розмірі згідно ст. 43 Закону України «Про Загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням і похованням» за рахунок коштів Державного Бюджету за здійсненим перерахунком в сумі 9899,29 грн. за період з 24.07.2013 по 30.06.2014.

здійснити нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 24.07.2013 по 30.06.2014 та виплатити нараховану компенсацію разом з виплатою допомоги у зв'язку з порушенням строків виплати за рішенням суду починаючи з серпня 2013 року по час фактичної виплати, з підстав визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року.

відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3% річних від несплаченої суми.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанову суду в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що ОСОБА_1, маючи дитину віком до трьох років, наділена державою певним правовим статусом, яке включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання допомоги по догляду за дитиною, і не виконуючи рішення суду, відповідач порушує її право на соціальний захист. При цьому відсутність бюджетних асигнувань не може бути причиною невиконання своїх зобовязань.

Судом першої інстанції встановлено наявність законних підстав для виплатити ОСОБА_1 компенсацій відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову, відмовити у задоволенні позову.

Відповідач зазначає, що судом першої інстанції всупереч нормам Конституції України, Бюджетного кодексу України, Законів України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» винесено рішення, виконання якого призведе до порушення прав інших стягувачів за рішенням суду та недотримання норм законодавства у сфері виконань рішень суду.

Відповідач наголошує що згідно п.9 Прикінцевих та перехідних порожень Бюджетного кодексу України та п.3 Порядку виконання рішень, передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Судом першої інстанції не враховано того факту, що Казначейством вжито усіх передбачених законодавством заходів по виконанню поданих рішень суду, а перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправну бездіяльність Казначейства, а виключно у зв'язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями.

Також відповідачем зазначено, що судом при задоволенні позовних вимог стосовно компенсацій не прийнято до уваги тієї обставини, що позивач звернувся до територіального органу Казначейства лише 20.11.2014. До того ж, за позицією відповідача, одночасне нарахування двох видів компенсацій - передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є неможливим, через те, що до відповідних правовідносин може застосовуватись лише спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Питання виплати компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми у зв'язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішеннями суду згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» може бути розглянуто Казначейством лише після виконання вищезазначеного рішення суду. Окрім зазначеного, відповідач посилається на те, що суд першої інстанції всупереч Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» помилково застосував до Казначейства засіб процесуального впливу у вигляді зобов'язання вчинити дії, оскільки, по-перше, Казначейство вчиняє такі дії щодо виконання рішення суду на користь позивача, по-друге, даним Законом допускається перевищення тримісячного строку перерахування коштів.

Крім того, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції фактично здійснив втручання у дискреційні повноваження Казначейства, оскільки вирішення питання щодо вчинення дій, передбачених актами законодавства про виконання судових рішень, здійснюється виключно Казначейством та його територіальними органами, як суб'єктами владних повноважень, і суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Також, на думку відповідача, судом першої інстанції порушено норми процесуального права у вигляді безпідставного покладення судових витрат на Казначейство, оскільки відповідно до ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Представники сторін в судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач має малолітню дитину - сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2014 у справі № 202/409/14-а(2-а/0202/29/2014) зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі згідно ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням і похованням» (а. с.13-15).

27.05.2014 відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на виконання зазначеного судового рішення від 30.04.2014 відкрито виконавче провадження № 43446926.

Управлінням праці та соціального захисту населення на виконання рішення суду здійснено перерахунок недоплаченої позивачу суми допомоги за період з 24.07.2013 по 30.06.2014 в сумі 9899,29 грн.

Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за задоволеним поданням державного виконавця прийнято ухвалу від 10.10.2014 у справі № 202/409/14-а, якою змінено спосіб і порядок виконання судового рішення від 30.04.2014 з зобовязання Управління праці та соціального захисту населення здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату вищевказаної допомоги на стягнення цієї допомоги за здійсненим перерахунком. Вказана ухвала набрала законної сили 15.10.2014 (а. с.16).

17.10.2014 Індустріального районного суду м. Дніпропетровська на виконання ухвали від 10.10.2014 виданий виконавчий лист (а. с.17, 18).

20.11.2014 ОСОБА_1 звернулась до УДКСУ в Індустріальному районі м.Дніпропетровська із заявою про виконання вищезазначених ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.10.2014 та виконавчого листа від 17.10.2014 (а. с.19).

28.11.2014 документи позивача ГУ ДКСУ України в Дніпропетровській області за вих. № 13-10/443-15529 направлені на виконання до Державну казначейську службу України.

Листом № 5-В/214-1168 від 20.01.2015 Державна казначейська служба України повідомила позивача про прийняття до виконання та реєстрацію виконавчого листа від 17.10.2014, а також про знаходження у ДКСУ на виконанні рішення судів на суму 748,52 млн. грн., які надійшли та зареєстровані раніше судового рішення по справі ОСОБА_1, а також про те, що за положеннями ст.23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», якою передбачено надання права Кабінету ОСОБА_3 України у встановленому ним порядку реструктурувати фактичну заборгованість обсягом до 7 544 562 370 грн., що виникла станом на 01.01.2015 за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення за рахунок коштів, передбачених цим Законом на ці цілі, у розмірі до 10 відсотків від суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років, з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних.

І у разі прийняття Кабінетом ОСОБА_3 України Порядку реструктуризації у 2015 році Казначейство розгляне питання щодо часткового перерахування 10 % від суми, зазначеної у виконавчому листі та на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років, з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних (а. с.21).

04.02.2015 позивач направила відповідачу письмову претензію з вимогою негайно виконати рішення суду в строки, передбачені Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» та Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 30.01.2013 № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 03 серпня 2011 року № 845» (а. с.22-24).

На момент звернення до суду з даним адміністративним позовом грошові кошти позивачу не виплачені.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваних дій відповідача.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III (в редакції на момент виникнення спірних відносин), державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожитковий мінімум.

За приписами ст.17 Закону № 2017-III основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

До числа основних державних соціальних гарантій включаються: розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Наявність у ОСОБА_1, як особи, що має дитину віком до трьох років, права на отримання допомоги по догляду за дитиною, яке є елементом соціального захисту і стосується основних засобів для існування, відповідачем не заперечується.

В судовому порядку на користь ОСОБА_1 присуджено до стягнення державна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі згідно ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» за рахунок коштів Державного Бюджету за здійсненим перерахунком в сумі 9899,29 грн.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання відповідача на наявність сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, та на передбачені у Законах про Державний бюджет України обмежені асигнування для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями, на також на те, що Кабінетом ОСОБА_3 України Порядок реструктуризації станом на 20.02.2015 не був прийнятий, отже центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів повинен керуватися Законом України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 03.08.2001 № 845.

Вказаним вище Порядком №845 визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно п.33 цього Порядку № 845 (в редакції на момент виникнення спірних відносин) у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.

В свою чергу у п.п.1 ст.47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: органом Казначейства:

документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;

інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Статтею 49 Порядку № 845 передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

Доводи відповідача, що існує сформована черга, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, та про те, що у Законах про Державний бюджет України передбачені обмежені асигнування для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями, по суті є доводами про відсутність коштів для виконання судового рішення у справі № 202/409/14-а на користь ОСОБА_1 і не можуть бути прийняті до уваги з огляду на приписи ч. 5 ст. 124 Конституції України, згідно якої судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

На вищому законодавчому рівні закріплений безумовний обовязок виконання судових рішень, який не залежить від наявності/відсутності фінансування та черговості надходження виконавчого листа до виконання.

Також згідно ч.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням (справа «Жовнер проти України», справа Бурдов проти Росії), про те, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 (вищевказаної Конвенції), також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні (справа «ОСОБА_4 проти Італії»), про те, що аргумент Уряду щодо відсутності бюджетних асигнувань не приймається, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань (справа «Кечко проти України»).

Таким чином, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо невиконання ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.10.2015 у справі № 202/409/14-а.

Також з метою поновлення порушених прав ОСОБА_1 судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги про зобов'язання відповідача здійснити негайне виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2014 у справі № 202/409/14-а (виконавчий лист від 17.10.2014) по стягненню державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі, згідно ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» та ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10.10.2015 про зміну способу виконання цієї постанови.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача, що зобовязуючи відповідача здійснити негайне виконання вищевказаних судових рішень, суд першої інстанції фактично здійснив втручання у дискреційні повноваження Казначейства, оскільки вирішення питання щодо вчинення дій, передбачених актами законодавства про виконання судових рішень, здійснюється виключно Казначейством та його територіальними органами, як суб'єктами владних повноважень, і суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади,.

Відповідно до Рекомендацій № К(80)2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, що прийняті Комітетом ОСОБА_3 Європи 11 березня 1980 року, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Отже, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з'ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Проте, з вищенаведених норм вбачається, що у даних правовідносинах Казначейству не надано право розсуду для прийняття певного рішення, а лише визначено зобовязання щодо вчинення дій, спрямованих на виконання судових рішень, що і було ухвалено судом першої інстанції.

Тобто ці повноваження щодо виконання судових рішень не є дискреційними для відповідача, що свідчить про відсутність перебирання судом на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Стосовно зобов'язання відповідача відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3 % річних від несплаченої суми колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.ч.2, 4 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (в редакції на момент виникнення спірних відносин) стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Закону України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом ОСОБА_3 України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

В свою чергу, ч.1 ст.5 Закону № 4901-VI передбачає, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З огляду на встановлену відсутність протягом встановленого Законом № 4901-VI строку виконання відповідачем, як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судового рішення у справі №202/409/14-а, колегія суддів вважає правомірним задоволення судом першої інстанції позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити на її користь компенсацію в розмірі 3 % річних від несплаченої суми відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Стосовно зобов'язання відповідача здійснити нарахування компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 24.07.2013 по 30.06.2014 та виплатити нараховану компенсацію разом з виплатою допомоги у зв'язку з порушенням строків виплати за рішенням суду починаючи з серпня 2013 року по час фактичної виплати, з підстав, визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини в цій частині регулюються Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою КМУ від 21.02.2001 № 159.

Згідно статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 2 Закону № 2050-III встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст.3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

У ст.4 Закону № 2050-III передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

При цьому, своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає (ст.5 Закону № 2050-III).

Стаття 6 Закону № 2050-III визначає, що компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Разом з тим, ст.7 Закону № 2050-III визначає, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З вищенаведених норм вбачається, що компенсація втрати частини доходу здійснюється саме тим власником підприємства, установи і організації всіх форм власності або уповноваженого ним органу (особи), соціальним фондом, який допустив таку втрату частини доходів через порушення встановлених строків їх виплати.

При цьому, ані Закон № 2050-III, ані Порядок № 159 не містить положень про зобовязання виплатити компенсацію втрати частини доходу через порушення строків виплати за рішенням суду тим органом виконавчої влади, на який покладено обовязок щодо виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з відповідачем про безпідставність зобовязання відповідача здійснити нарахування компенсації втрати частини доходу та виплатити нараховану компенсацію разом з виплатою допомоги починаючи з серпня 2013 року по час фактичної виплати, оскільки з обставин справи вбачається, що звернення позивача до територіального органу Казначейства з метою виконання судового рішення мало місце лише у листопаді 2014 року.

Отже є відсутніми законні підстави для задоволення позовної вимоги про зобовязання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу починаючи з серпня 2013 року по час фактичної виплати, постанова суду першої інстанції в цій частині є неправомірною, у звязку чим підлягає скасуванню.

З приводу посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при покладенні судових витрат казначейство, апеляційний суд зазначає, що частиною 1 статті 94 КАС України в редакції на момент прийняття оскаржуваної постанови суду першої інстанції від 10.08.2015 встановлено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наведене свідчить про відсутність порушень судом першої інстанції норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції під час розгляду справи не в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і відповідно до ст.202 КАС України є підставою для ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального або процесуального права, внаслідок чого оскаржена підлягає часткового скасування постанови суду першої інстанції, отже апеляційна скарга УДКСУ в Індустріальному районі м.Дніпропетровська підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м.Дніпропетровська Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 серпня 2015 р. у справі № 804/4677/15(2-а/0202/107/2015) скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов'язання Державну казначейську службу України здійснити нарахування компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 24.07.2013 по 30.06.2014 та виплатити нараховану компенсацію разом з виплатою допомоги у зв'язку з порушенням строків виплати за рішенням суду починаючи з серпня 2013 року по час фактичної виплати, з підстав, визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 р.

Прийняти нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині постанову Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко