Справа № 809/2549/13-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року Справа № 876/12858/13
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача Романюка А.Б.

представника відповідача Мельника Р.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « 3 Бетони» до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ТОВ « 3 Бетони» 16.08.2013 року звернулося в суд з адміністративним позовом до Калуської ОДПІ ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №000075220, №000074220, №000076220 від 06.08.2013 року.

19.09.2013 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду було від'єднано в самостійне провадження позовну вимогу ТОВ « 3 Бетони» звернену до Калуської ОДПІ про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000076220 від 06.08.2013 року.

Податковим повідомленням-рішенням №000075220 визначено позивачу грошові зобов'язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 199 923 гривень, в тому числі за основним платежем в розмірі 182 309 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 17 614 грн., та податковим повідомленням-рішення за №000074220 визначено грошові зобов'язання з сплати податку на додану вартість в розмірі 65 419 гривень, в тому числі за основним платежем в розмірі 39 480 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 25 939 грн. (т.1 а.с.12-15).

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2013 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області від 06.08.2013 року за №000075220 та №000074220.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Калуська ОДПІ ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відповідно до інформації, отриманої ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС від ГСУ ФР Міністерства доходів і зборів України у вигляді протоколу допиту свідка громадянина ОСОБА_3 від 26.07.2012р., який у періоді, що підлягав перевірці, був директором, головним бухгалтером та засновником ТОВ «Лідерком» в одній особі встановлено, що він за грошову винагороду погодився взяти участь у реєстрації ТОВ «Лідерком» та ряду інших підприємств без мети здійснення реальної господарської діяльності. Фактичної господарсько-фінансової діяльності на ТОВ «Лідерком» він не проводив. Будь-яких робіт, послуг, товарів нікому не постачав та ні від кого не отримував. Таким чином, невстановлені особи використовували ТОВ «Лідерком» з метою прикриття незаконної діяльності. Отже, ТОВ «Лідерком» здійснював діяльність спрямовану на здійснення операцій пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам.

В ході аналізу податкової звітності відсутня будь-яка інформація про наявні складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства. Фактично на ТОВ «Лідерком» відсутні трудові ресурси, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності.

Окрім того апелянт зазначає, що подані до перевірки позивачем документи не підтверджують факту використання ним послуг отриманих за вказаними правочинами, у своїй господарській діяльності в подальшому. На думку апелянта, позивачем не було надано належних доказів, які б могли підтвердити реальність виконання правочинів.

При апеляційному розгляді представник податкового органу вимоги апеляційної скарги підтримав з зазначених в ній підстав.

Представник позивача вважає ухвалене рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ « 3 Бетони» є юридичною особою, здійснює господарську діяльність на підставі статуту, зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності розпорядженням Калуської міської ради від 26.07.2002 року, свідоцтво про державну реєстрацію Серія АОО №0355 від 26.07.2002 року, взятий на податковий облік відповідачем 29.01.2003 року за №29-0/1515, зареєстрований платником податку на додану вартість з 04.02.2003 року, свідоцтво №13099456 та є платником податку на прибуток приватних підприємств.

З матеріалів справи видно, що з 03.06.2013 року до 16.07.2013 року відповідачем проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року за наслідками якої відповідачем складено акт за №208/220/32014894 від 23.07.2013 року (т. 1 а.с. 18-90).

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту п. п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135. 1, п. п. 135.2, 135.4, 135.5 статті 135, п. 137.1 ст. 137, п. п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.5, п. 138.8, п. п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138, п. п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 8 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення", п. п. 153.1.3, п. п. 153.1.4, п. 153.1, п. п. 153.2.1 п. п. 153.2.3, п. 153.2 ст. 153 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. п. 1.1. п. 1, п. п.2.1. п. 2, п. 2.15 та п. 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток у сумі 182 309 гривень (за 2-4 квартали 2011 року в сумі 182 309 гривень, за 1 квартал 2012 року - 70 454 гривень, за півріччя 2012 року - "-" 111 599 гривень, за три квартали 2012 року - "-" 380 394 гривень) та п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого перевіркою встановлено заниження до сплати податку на додану вартість на суму 39480 гривень (завищено за січень 2012 року - 64 277 гривень, завищено за вересень 2012 року - 103 757 гривень).

Судом встановлено, що висновки відповідача про допущення позивачем зазначених порушень ґрунтуються на тому, що позивач внаслідок включення до складу валових витрат грошових коштів сплачених на придбання послуг від ТОВ "Лідерком" та завищення податкового кредиту з сплати податку на додану вартість, внаслідок включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, які не підтверджені оригіналами податкових накладних, а саме по контрагенту ТОВ "ТД Вікант", а також внаслідок включення до складу податкового кредиту сум ПДВ сплаченого за операціями, що проведені на підставі нікчемних правочинів та податкових накладних, що суперечать законодавчим та нормативним актам, укладених з ТОВ "Лідерком" при придбанні послуг.

На підставі вказаного акту перевірки та скарги позивача, Калуська ОДПІ ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області 06.08.2013 року оскаржуваними податковим повідомленням-рішенням за №000075220 визначила позивачу грошові зобов'язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 199 923 гривень, в тому числі за основним платежем в розмірі 182 309 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 17 614 грн., та податковим повідомленням-рішення за №000074220 грошові зобов'язання з сплати податку на додану вартість в розмірі 65 419 гривень, в тому числі за основним платежем в розмірі 39 480 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 25 939 грн. (т.1 а.с.12-15).

Задовольняючи адміністративний позов ТОВ «3 Бетони», суд першої інстанції виходив з протиправності винесених Калуської ОДПІ ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області податкових повідомлень-рішень за №000074220 від 06.08.2013 року про нарахування суми грошового зобов'язання позивачу за платежем податок на прибуток на суму 199 923 гривень та за №000075220 від 06.08.2013 року про нарахування суми грошового зобов'язання позивачу за платежем податок на додану вартість на суму 65 419 гривень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як видно з матеріалів справи, між ТОВ « 3 Бетони» та ТОВ "Лідерком" укладено договір №14/1 від 11.11.2011 року про виконання робіт, а саме: підрядник (ТОВ "Лідерком") зобов'язується виконати статично-конструктивний розрахунок збірного залізобетонного каркасу будівель садового центру та декору будівельного гіпермаркету Епіцентр-2 в м. Луганськ. (т.1 а.с.106-110).

На виконання вказаного договору сторонами складено акт за №1-14/1 від 30.11.2011 року, за яким роботи згідно вказаного договору виконано на 100% від загальної роботи на загальну суму 100 000 грн. (т.1 а.с.116). ТОВ "Лідерком" 30.11.2011 року виписано податкову накладну за №855 на вказану операцію (т.1 а.с.118).

Також 11.11.2011 року між позивачем та ТОВ "Лідерком" укладено договір №15/1 про виконання робіт, а саме: підрядник (ТОВ "Лідерком") зобов'язується виконати перевірочний розрахунок та перевірку несучої здатності балок прогонової будови висотою 90 см змінної довжини з середньою довжиною 18.0 м. (т.1 а.с.111-115).

На виконання вказаного договору сторонами складено акт за №1-15/1 від 30.11.2011 року, за яким роботи згідно вказаного договору виконано на 100% від загальної роботи на загальну суму 132 000 грн. (т.1 а.с.117). ТОВ "Лідерком" 30.11.2011 року виписано податкову накладну за №856 на вказану операцію (т.1 а.с.119).

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (абз.1 п.44.1 ст.44 ПК).

Згідно з п. п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійсненні операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Зміст наведених норм свідчить про те, що наявність господарських операцій з придбання товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності є визначальною умовою для виникнення права на формування податкового кредиту.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 №996-ХГУ обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи наведене, слід зробити висновок, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи. Для з'ясування обставин реальності вчинення господарської операції судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або підтверджені іншими доказами.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88.

Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи ( на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити, як: назва підприємства, установи, від імені яких складено документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.

Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач на підтвердження виконання вищезазначених договірних зобов'язань з контрагентом долучив також копії Технічних звітів, виготовлення яких ТОВ "Лідерком", було предметом вищевказаних договорів, та які в подальшому використовувались ТОВ " 3 Бетони" у своїй господарській діяльності на виконання інших договорів (т.1 а.с. 120-164).

Разом з тим судом встановлено, що вищевказані договори про надання послуг, було укладено позивачем із ТОВ "Лідерком" з метою своєчасного виконання наступних договорів: договору №11/11-П від 09.09.2011 року, укладеного між ТзОВ "Епіцентр К" - замовник та ТОВ " 3 Бетони" - підрядник; договору поставки №18/11-мб від 16.11.2011 року між ТОВ виробничо-комерційна фірма "КОЛОСС" - покупець, та ТОВ " 3 Бетони" - постачальник.

Реальність виконання договорів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів, специфікацій, актів приймання виконаних підрядних робіт, довідок про вартість виконаних робіт та витрат, видаткових накладних (т.2 а.с.15-32) та не викликає сумнівів.

Виходячи з вищенаведеного, що не спростовано податковим органом. судом першої інстанції правильно встановлено, що долучені позивачем документи мають усі необхідні реквізити та відомості та відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, і в суду немає підстав ставити під сумнів їх достовірність. Податкові накладні, які засвідчують факт придбання послуг, також належно оформлені.

Доводи податкового органу зазначені в акті перевірки за №1698/22-8/35197074 щодо порушення податкового законодавства позивачем, які грунтуються на акті перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва за якою встановлено відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності, внаслідок відсутності підприємства за своїм зареєстрованим місцезнаходження та висновки про безтоварність господарських операцій, нікчемності угод ТОВ "Лідерком", що обґрунтовуються неможливістю здійснити перевірку ТОВ "Лідерком" та неотримання від товариства жодних пояснень та документального підтвердження по даних відображених в податкових деклараціях та розрахунків по податках та інших обов'язкових платежах до бюджету та державних цільових фондів (т.2 а.с.40-45), то такі суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У відповідності до законодавства України платник податків не може нести відповідальності за дії чи бездіяльність своїх контрагентів.

Не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку. Також не є підставою для визнання неправомірними операцій платника податку на додану вартість його контрагента. Усі операції, вчинені контрагентом платника податку до припинення такого контрагента, не можуть автоматично розглядатися як нікчемні правочини в силу самого собою припинення юридичної особи або анулювання її податкового статусу.

Відповідно до ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент позивача в подальшому не дотримувався у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту і відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Також відсутність контрагента позивача за юридичною адресою не є самостійною правовою підставою для визнання правочину нікчемним.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Колегія суддів бере до уваги те, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.12.2012 року, ТОВ "Лідерком" ліквідовано, а згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, державну реєстрацію припинення ТОВ "Лідерком" у зв'язку з визнанням банкрутом, проведено 27.12.2012 року (т.2 а.с.50,51), таким чином, на час проведення перевірки ТОВ "Лідерком" не могло надаватись до ДПІ в Печерському районі м. Києва документи та пояснення на підтвердження проведення тих чи інших операцій, а висновки податкового органу побудовані виключно на тій обставині, що юридична особа не знаходиться за місцем її реєстрації.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив те, що господарські операції між позивачем та ТОВ "Лідерком" мали в часі триваючий характер, не містять ознак їх одномоментного відображення в бухгалтерському обліку, відповідають руху активів позивача у процесі здійснення господарських операцій, факт придбання послуг та понесення позивачем витрат пов'язаних із господарською діяльністю позивача, що також береться до уваги.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, щодо неправомірності твердження апелянта про нікчемність правочину, укладеного між позивачем та ТОВ «Лідерком», то суд зазначає наступне.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими є: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, саме за злочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

В контексті наведеного слід зазначити, що висновок податкового органу про нікчемність правочину є необґрунтованим.

Крім того, на момент укладення угод та їх виконання, позивач та його контрагент були наділені належною господарською компетенцією, знаходилися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Доказів, які б свідчили про відсутність у них відповідної правоздатності відповідачем не надано.

Твердження відповідача в акті перевірки щодо не підтвердження ТОВ " 3 Бетони" оригіналами податкових накладних по операціях з ТОВ "ТД Вікант" задекларованих сум ПДВ не відповідає дійсності, оскільки на даний час ст. 201 Податкового кодексу України, не встановлено обов'язку наявності оригіналів податкових накладних у покупця. Така накладна може бути складена й в електронній формі з дотриманням умов щодо їх реєстрації.

Судом встановлено, що перевіркою не було взято до уваги той факт, що податкові накладні були надані позивачу його контрагентом ТОВ "ТД Вікант" в електронній формі. Вказана обставина підтверджується витягами з Єдиного реєстру податкових накладних (т.1 а.с.186-189). Крім того, представниками позивача надано суду копії таких податкових накладних (т.1 а.с.222-225).

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним рішень.

При цьому, апеляційним судом взято до уваги те, що процесуального судового рішення про нікчемність вказаних вище угод, чи вироку суду, яким також було би встановлено такі ж обставини суду не представлено.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем правомірно включено до складу валових витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств грошові кошти сплачені на придбання товарів та послуг ТОВ "Лідерком" та правомірно включено до складу податкового кредиту з ПДВ, кошти сплаченого податку вказаному контрагенту при придбанні товарів та послуг.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч. 1 п. 1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2013 року у справі №809/2549/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 10.11.2015 року.