Справа № 819/2032/13-а
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2013-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2032/13-a

18 вересня 2013 року

Тернопільський окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання - Сень Є.В.

за участі представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Тернопільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача : ОСОБА_5, про визнання дій протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (надалі ОСОБА_4, Позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Тернопільської районної державної адміністрації (надалі Тернопільська РДА, Відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_5, в якому просить:

· визнати протиправним та скасувати рішення № 21 від 23.06.2011р., рішення № 16 від 30.05.2013р. комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА;

· визнати протиправним та скасувати висновок №01-863/11 від 05.06.2013р., підписаний головою Тернопільської РДА ОСОБА_6, про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_5 відновити строк на звернення до суду з позовом про оскарження рішення № 21 від 23.06.2011 р.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує наступним. Рішеннями № 21 від 23.06.2011р., №16 від 30.05.2013р. комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА, рекомендовано за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_5 за адресою: с. Байківці Тернопільського району, вул. Наливайка, 15.

05.06. 2013р. головою Тернопільської районної державної адміністрації ОСОБА_6 надано висновок № 01-863/11 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком за адресою: с. Байківці Тернопільського району, вул. Наливайка, 15.

З даними рішенням та висновком Позивач матір малолітнього ОСОБА_7, не згідна, вважає їх протиправними з огляду на наступне.

Позивачка стверджує, що розгляд вищезазначених питань та засідання комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА на підставі якого прийнято рішення №21 від 23.06.2011р. проводилась без її участі. Крім того, на момент прийняття рішення № 21 Позивачка проживала разом з ОСОБА_5 та дитиною в с. Байківці, оскільки жодного конфлікту між ними щодо виховання дитини не було. Були лише претензії щодо віросповідання Позивачки, про яке її чоловік знав із самого початку, до одруження з нею.

Позивачка зазначає, що відповідач при розгляді рішення №16 від 30.05.2013 року не врахував наступні обставини. Причиною конфліктів, а в подальшому і розлучення є зрада чоловіка та неодноразове застосування до Позивачки її чоловіком - ОСОБА_5 фізичної сили, що підтверджується копіями актів обстеження СМЕ, які позивачка надавала органу опіки та піклування при розгляді питання.

Позивачка з 20.05.2013 року працевлаштована та працює на посаді маркетолога в ТОВ «Шарман Україна» з окладом 1200 грн. Крім того, їй на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

На думку позивачки, вирішуючи спір, орган опіки і піклування у своєму рішенні №21 не відобразив ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, не з'ясував особисту прихильність дитини до кожного з них, не врахував вік дитини, стан її здоров'я, а виходив лише зі зразковості матеріально - побутового стану батька, що саме по собі не може бути остаточною умовою при вирішенні даного спору.

Відповідно до ч.2. ст.171 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Наведені вимоги містить також п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866.

Вирішуючи спір, орган опіки і піклування у своєму висновку не відобразив ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, не з'ясував особисту прихильність дитини до кожного з них, не врахував вік дитини, стан її здоров'я, та інших обставини, які мають істотне значення, а виходив лише з переваги матеріально - побутового стану батька дитини, що саме по собі не може бути вирішальною умовою для визначення місця проживання дитини з батьком.

На думку позивачки, вказаний висновок та рішення відповідач виніс з грубим порушенням принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, якою передбачено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Оскільки у висновку не наведено жодної такої виключної обставини, позивачка вважає, що в висновок є незаконним.

Окрім наведеного, позивачка вказує, що на вказаних рішеннях підпис посадової особи не скріплено печаткою Тернопільської РДА.

Відповідно до роз'яснення, наданого у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", додержання цієї вимоги є обовязковою.

В судовому засіданні Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, вказала, що оскаржувані рішення та висновок мають рекомендаційний характер, були прийняті правомірно, на підставі, у спосіб, та у межах повноважень.

Пояснила, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 р., якою затверджено «Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини», ОСОБА_5 у травні 2011 року звернувся із заявою щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Підставою його звернення до органу опіки та піклування став конфлікт між ним та його дружиною ОСОБА_4, в результаті якого Позивачка покинула їх помешкання та не проживала з сімєю більше трьох тижнів, та наявність певних претензій батька щодо виховання дитини. На підставі цього ОСОБА_5 звернувся із заявою щодо визначення місця проживання свого сина за адресою проживання - с. Байківці Тернопільського району, вул. Наливайка, 15.

Комісією із захисту прав дітей було проведено обстеження житлових умов ОСОБА_5 В результаті розгляду заяви, встановлено зразкові умови проживання для дитини за адресою батька.

Виходячи з підстав відсутності у матері (Позивачки) на момент обстеження самостійного доходу та власного місця проживання, рішенням № 21 від 23.06.2011р. рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком за адресою: с. Байківці Тернопільського району, вул. Наливайка, 15.

При прийняті наступного рішення № 16 від 30.05.2013р., комісія з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА, виходила з аналогічних підстав. При розгляді питання позивачкою, було надано інформацію щодо місця проживання її із дитиною за адресою вул. Лемківська, 21, м. Тернопіль, де проживає її вітчим. Комісією повторно обстежено умови проживання за зазначеною адресою, досліджено всі подані документи та прийнято аналогічне рішення, яким комісія вважає за доцільне визначення місця проживання дитини із батьком.

Представник відповідача наголосила, що комісія при прийняті рішення виходить з рівних прав та обовязків батька та матері і Декларація з прав дитини від 1959р. не входить в перелік документів якими відповідач зобовязаний керуватися у даному питані.

Відповідно до Положення, запрошення батьків на засідання комісії по розгляду таких питань не є обовязковим. На засідання комісії у 2011 році, на якому прийнято оскаржувані рішення, батьки не запрошувались.

При прийняті рішень комісією було взято до уваги ставлення батьків до дитини, виконання їх обовязків перед дитиною, ставлення дитини до обох батьків.

Представник відповідача зазначила, що відповідно до законодавства, яким керується відповідач, оскаржувані рішення не завіряються печаткою. Дані рішення мають рекомендаційний характер.

У судовому засіданні представник третьої особи по суті позову зазначив наступне.

Вважає, що оскаржувані рішення та висновок відповідають вимогам законодавства та є обґрунтованими. Наголошує, що дані рішення та висновок для суду при прийнятті рішення про відібрання дитини, не є обовязковими для виконання. Крім того, не є нормативно-правовим актом або актом індивідуальної дії який встановлює правило поведінки для однієї із сторін що є обовязковим для виконання. В даному випадку оскаржувані рішення та висновок мають рекомендаційний характер, є колективною думкою компетентного органу який радить як потрібно поступати в даному випадку.

Якщо зацікавлена особа не згідна з даним висновком, відповідно до ст.161 СК України, вона вправі звернутись до суду, який визначить місце проживання дитини. Згідно судової практики при вирішені даного спору, суд зажадає (має зажадати) висновок опіки та піклування, та якщо дитині більше ніж 10 років заслухати і врахувати її думку, якщо менше 10 років суд її думку не враховує оскільки психологічний розвиток дитини не дає можливість в повній мірі обєктивно давати оцінку подіям які її оточують.

Представник третьої особи, зазначає, що згідно ст.161 СК України, дитина не може бути з тим із батьків, який не має самостійного доходу. Мати дитини на момент прийняття оскаржуваних рішень та висновку не мала самостійного доходу, а житло, яким володіє Позивачка (однокімнатна квартира АДРЕСА_1) не відповідає вимогам для проживання дитини.

Враховуючи вищезазначене, представник третьої особи вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Також позивачка просила визнати поважною причину пропуску нею строку звернення до суду щодо оскарження рішення № 21 від 23.06.2011р. Вона стверджує, що, про існування рішення № 21 від 23.06.2011р. дізналась у травні 2013 р. при подачі позову ОСОБА_5 (її чоловіком та батьком малолітньої дитини - ОСОБА_7) до неї про відібрання дитини. Про дату засідання комісії та про винесення такого рішення ОСОБА_4 не повідомили. Його копії вона не отримувала, аж до дати отримання позовної заяви ОСОБА_5, серед додатків до якого містилось вказане рішення № 21. За таких обставин, вона вважає, що шестимісячний строк на оскарження даного рішення пропущений нею з поважних та не залежних від неї причин. На цій підставі та відповідно до ст. 99,100 КАС України, просить визнати причину пропуску строку оскарження рішення № 21 від 23.06.2011р. поважною.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 100 КАС України, встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Зважаючи на те, що відповідачем під час розгляду справи не наведено жодних належних та допустимих доказів повідомлення позивачки про розгляд питання про визначення місця проживання її сина ОСОБА_7 у червні 2011 р., та ознайомлення Позивачки зі змістом оскаржуваного рішення № 21 від 23.06.2011р., суд приходить до висновку, що нею пропущено строк звернення із адміністративним позовом щодо оскарження рішення Відповідача № 21 від 23.06.2011р., з незалежних від неї причин. Тому, суд визнає наведені позивачкою обставини поважними причинами пропуску строку звернення до суду та приходить до висновку, що подане нею клопотання про визнання поважною причин пропущеня строку звернення до суду із осарженням ршення № 21 від 23.06.2011р., - є обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд при прийнятті рішення виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм здійснення органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, визначений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 (Порядок № 866).

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавлено батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідач Тернопільська районна державна адміністрація - у розумінні п. 3 Порядку № 866 є органом опіки та піклування, уповноваженим провадити діяльність, визначену даним нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 72 Порядку № 866 - для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9.

Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини.

Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та м. Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Судом встановлено, що відповідач при прийняті оскаржуваних рішень та висновку керувався, в тому числі, і Положенням про комісію з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА, затвердженого розпорядженням голови РДА від 01.12.2008 року №106 (далі Положення) (а. с. 35-36).

Згідно даного Положення, комісія з питань захисті прав дитини є консультативно-дорадчим органом та керується у своїй діяльності Конституцією України, Сімейним і Цивільним кодексами України та низкою Законів України. Основним завданням комісії є сприяння збереженню реалізації прав дитини на життя, охорону здоровя, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток.

24.05.2011 р. ОСОБА_5 звернувся до Відповідача із заявою щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що Відповідачем, на виконання повноважень, покладених Постановою № 866, Положенням, проведено наступні дії.

Комісією проведено обстеження умов проживання ОСОБА_5, за результатами якого виявлено, що для малолітнього ОСОБА_7 створені зразкові санітарно-гігієнічні та матеріально-побутові умови для проживання, виховання та розвитку.

Також зясовано, що батько дитини ОСОБА_5 за місцем роботи і проживання характеризується позитивно. У догляді за сином йому допомагає бабуся і донька від першого шлюбу Іляна, яка проживає разом з ним у с. Байківці.

Також проведено співбесіди, в ході яких зясовано, що ОСОБА_5 має зауваження до дружини щодо лікування і харчування сина, а також заперечує проти відвідування сином разом з матерю зібрань Свідків ОСОБА_8, оскільки, як він пояснив умови, в яких проводяться зібрання приводять до простудних захворювань дитини.

В свою чергу ОСОБА_4 пояснила, що на час проведення співбесіди не працювала і не мала самостійного доходу, хоча намагалась влаштуватись. Також постійного місця проживання не мала, мешкала у подруги.

За результатами проведених дій, враховуючи зібрані пояснення та письмові докази, рішенням комісія з питань прав дитини Тернопільської РДА № 12 від 23.06.2011 р. вирішено вважати за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_5 за адресою: вул. Наливайка, 15, с. Байківці Тернопільського району. Рішення підписане головою РДА ОСОБА_6.

В судовому засіданні третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 пояснив, що після виникнення конфлікту щодо місця проживання спільної із позивачкою дитини сина ОСОБА_9 у травні-червні 2011 р. та винесення вищезазначеного рішення позивачка після тимчасової відсутності повернулась жити до с. Байківці, та до травня 2013 р. проживала із чоловіком і дитиною разом. Тобто, оскаржуване рішення №12 від 23.06.2011 р. фактично не виконувалось у зв'язку із примиренням сторін. Дана обставина визнається сторонами та відтак, з огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст.72 КАС України, не підлягає додатковому доказуванню при вирішенні даного адміністративного спору.

В подальшому в травні 2013 р. між батьками малолітнього ОСОБА_7 знову виник конфлікт, внаслідок кого ОСОБА_5 знову звернувся до відповідача із заявою щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачем, на виконання вимог Постанови № 866, та Положення, вчинено наступні дії.

Комісією проведено обстеження умов проживання ОСОБА_5, за результатами якого виявлено, що для малолітнього ОСОБА_7 санітарно-гігієнічні та матеріально-побутові умови для проживання, виховання та розвитку дитини є зразковими.

Батько дитини ОСОБА_5 матеріально утримує родину, має сукупний дохід - за півріччя 242050 грн. У догляді за сином йому допомагає донька від першого шлюбу Іляна, яка проживає разом з ним у с. Байківці та допомагає у вихованні брата ОСОБА_7 з народження.

Проведено обстеження умов проживання ОСОБА_4, за адресою проживання родини її батьків м. Тернопіль вул. Лемківська 21, де вона мешкала з сином ОСОБА_9 з 14.05.2013 р. На момент обстеження в будинку тривали ремонтні роботи. Дитина забезпечена окремою кімнатою.

Також проведено співбесіди, в ході яких зясовано, що ОСОБА_5 має зауваження до дружини щодо лікування і харчування сина, а також заперечує проти відвідування сином разом з матерю зібрань Свідків ОСОБА_10, оскільки, вважає, що це має негативний вплив на здоровя і психіку дитини.

В свою чергу ОСОБА_4 пояснила, 20.05.2013 р. працевлаштувалась на посаду маркетолога у ТОВ «Шарман Україна» із посадовим окладом 1200 грн. Постійно мешкає із сімєю своїх батьків за адресою: м. Тернопіль вул. Лемківська 21.

За результатами проведених дій, враховуючи зібрані пояснення та письмові докази, рішенням комісія з питань прав дитини Тернопільської РДА № 16 від 20.05.2013 р. вирішено вважати за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_5 за адресою: вул. Наливайка, 15, с. Байківці Тернопільського району. Рішення підписане головою РДА ОСОБА_6.

Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

У звязку з тим, що Позивачка без згоди батька дитини змінила місце проживання сина ОСОБА_9, батько дитини звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про відібрання дитини.

Відповідно до ч.1,2 ст. 161 Сімейного кодексу України (далі СК України), якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновком Тернопільської РДА від 05.06.2013 року № 01-863/11 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, рекомендовано за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_5 за адресою: вул. Наливайка, 15, с. Байківці Тернопільського району. Висновок підписаний головою РДА ОСОБА_6.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.06.2013 року по справі №607/8999/13ц позовну заяву ОСОБА_5 задоволено, вирішено відібрати малолітнього ОСОБА_7 від ОСОБА_4 (проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) та повернути його ОСОБА_5 для проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_4 з даними рішенням не погодилась, звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Тернопільської області для оскарження вищезазначеної постанови.

Ухвалою від 23.07.2013 року Апеляційного суду Тернопільської області по справі № 22-ц/789/941/13 апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20.06.2013 року залишено без змін.

Суд, при розгляді вимог позивачки в частині оскарження висновку Тернопільської РДА від 05.06.2013 року №01-863/11 зокрема, звертає увагу на те, що, відповідно до п. 6 вищезазначеної статті - суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Системно аналізуючи зміст вищезазначеної статті та встановлених при розгляді в суді справи обставин - суд приходить до переконання, що Позивачкою фактично оскаржується висновок відповідача, який, зважаючи на відсутність імперативного припису щодо обовязку суду при наявності передбачених даною нормою підстав при розгляді відповідного спору, - не має зобовязального характеру для позивача до вчинення обовязкових дій та не має для суду наперед встановленої сили, а складається Відповідачем, на виконання обовязку, покладеного ч. 5 ст. 19 СК України, при вирішенні судом спорів даної категорії.

Зважаючи на вищевикладене, та відсутність встановлених в судовому засіданні порушень з боку відповідача при складанні висновку Тернопільської РДА від 05.06.2013 року №01-863/11 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, суд вважає вимогу позивачки щодо визнання протиправним та скасування вищезазначеного висновку не обґрунтованою, та такою, що не підлягає до задоволення.

Судом також встановлено, що відповідач при прийнятті оскаржуваних рішень та висновку виходив з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст. 141 СК України), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дитини. До уваги брались ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши в судовому засіданні виконання в повному обсязі Відповідачем вимог Постанови № 866 та Положення при прийнятті оскаржуваних рішень, суд зауважує, що при їх прийнятті відповідач, крім вищевикладених підстав, керувався обставинами, які відповідно до імперативного характеру приписів ч. 2 ст. 161 СК України, що з метою захисту прав дитини зазначають випадки, коли передача дитини батьку (матері) взагалі неможлива, - фактично позбавляють його можливості передати дитину на проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу.

Позивачка, як встановлено в судовому засіданні з 20.05.2013 року працевлаштована та працює на посаді маркетолога в ТОВ «Шарман Україна» з окладом 1200 грн., що підтверджується відповідною довідкою ( а. с. 19).

Зважаючи на те, що ані на момент прийняття відповідачем рішення № 12 від 23.05.2011 р., ані станом на час розгляду питання за завою ОСОБА_5 від 17.0.2013 р. позивачка не мала самостійного доходу, та зважаючи на відсутність встановлених в судовому засіданні порушень з боку відповідача при прийнятті оспорюваних рішень від 23.06.2011 р. та 30.05.2013 р. суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в частині виморг про скасування рішення № 21 від 23.06.2011р., рішення № 16 від 30.05.2013р. комісії з питань захисту прав дитини Тернопільської РДА.

Суд критично оцінює твердження позивача, що оскаржувані рішення та висновок повинні оформлятися на бланку відповідної державної адміністрації та скріплятися печаткою, як передбачено Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3, з огляду на те, що даною постановою регулюється питання розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав. А оскаржувані рішення та висновок рекомендують у кого з батьків дитині буде краще проживати. Крім того, з огляду на встановлені обставини спірних правовідносин, та відсутність встановлених порушень з боку Відповідача при прийнятті рішень № 21 від 23.06.2011 р. та № 16 від 30.05.2013 р. - суд не погоджується з твердженням Позивачки про те, що недотримання у повному обсязі вимог формального характеру, як то відсутність печатки на оскаржуваних рішеннях є самостійною підставою для їх скасування.

Суд зауважує, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятих Генеральною асамблеєю ООН 20.11.59 р., на порушення якого посилається позивачка у позовній заяві, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто для розлучення малолітньої дитини, з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, в данному випадку, таких, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України, а саме - відсутності у позивачки на час прийняття відповідачем рішення № 12 від 23.05.2011 р., та на час розгляду питання за завою ОСОБА_5 від 17.0.2013 р. самостійного доходу.

При цьому, інші доводи Позивачки не можуть бути прийняті до уваги судом та вплинути на висновки суду при вирішенні питання про правомірність прийняття рішення Відповідачем, оскільки жодного відношення до підстав, за яких відбулось його прийняття, не мають, та вищевикладених висновків суду жодним чином не спростовують.

Статтею 11 КАС України встановлено принцип змагальності сторін, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд приходить до переконання, що рішення № 21 від 23.06.2011 року, рішення № 16 від 30.05.2013 року та висновок № 01-863/11 від 05.06.2013 року прийняті Відповідачем правомірно, в межах наданих повноважень, тому у задоволені адміністративного позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі постанову виготовлено 23.09.2013 р.

Суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.