Справа № 826/10819/15
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Ганечко О.М.,

Коротких А.Ю.,

при секретарі Архіповій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом заступника прокурора Хмельницької області до Державної санітарно-епідеміологічної служби України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Державна установа «Інститут гігієни та медичної екології ім. О.М. Марзєєва НАМН України», ПАТ «Компанія «Райз», про визнання протиправним та скасування висновку,

В С Т А Н О В И Л А :

Заступник прокурора Хмельницької області звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання протиправним та скасування висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 05.03.02-07/78980 від 26 грудня 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - необов'язкова, колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, визнала за можливе проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 05.03.02-07/78980 від 26 грудня 2014 року погоджено обґрунтування встановлення санітарно-захисної зони для складських приміщень для зберігання пестицидів та мінеральних добрив за адресою: 31345, Хмельницька область, Хмельницький район, с. Копистин, вул. Чапаєва, 16».

10 лютого 2015 року до прокуратури Хмельницької області надійшло звернення гр. ОСОБА_3 щодо порушення вимог санітарного законодавства України в частині недотримання санітарно-захисної зони при використанні ПАТ «Компанія «Райз» складських приміщень по вул. Чапаєва, 16 в с. Копистин Хмельницького району для зберігання пестицидів та мінеральних добрив.

У ході розгляду звернення, прокурором встановлено, що висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 05.03.02-07/78980 від 26 грудня 2014 року видано з порушенням вимог санітарно-епідеміологічного законодавства.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем висновком та враховуючи, що порушення передбаченого законодавством порядку проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи може вплинути на санітарне та епідемічне благополуччя населення, позивач з метою захисту інтересів держави у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 60 КАС України, звернувся до суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з протоколом Комісії з питань встановлення та зміни розмірів санітарно-захисних зон № 3447 від 16 грудня 2014 року, за санітарною класифікацією Хмельницька філія ПАТ «Компанія «Райз», що спеціалізується на зберіганні та реалізації засобів захисту рослин, мінеральних добрив 4 типу та насіння, за розрахунковими та натуральними дослідженнями не створюватиме на межі найближчої житлової забудови, рівнів забруднення атмосферного повітря вище гігієнічних нормативів і рівнів шуму вище допустимих норм, із встановленням санітарно-захисної зони розміром 175 м у північному та 130 м у північно-східному напрямках і дотриманням нормативної 200 м санітарно-захисної зони в усіх інших напрямках, а також відповідатиме вимогам п. 5.8 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом № 173 від 19 червня 1996 року Міністерства охорони здоров'я України, і не призведе до погіршення санітарно-гігієнічних умов проживання та здоров'я мешканців прилеглої житлової забудови.

Крім того, у матеріалах справи наявна копія акту санітарно-епідеміологічного обстеження об'єкту Хмельницький район с. Копистин від 30 січня 2014 року, проведеного Хмельницьким міськрайонним управлінням Головного управління Держсанепідемслужби у Хмельницькій області, з якого вбачається, що розміщення складських приміщень, які планується використовувати для зберігання отрутохімікатів та мінеральних добрив по відношенню до навколишнього середовища, територій та існуючих житлових будівель: північ - житлова забудова по вул. Чапаєва, мінімальна відстань до житла становить 80 м від складу в північно-східному напрямку. Мінімальна відстань від складу для зберігання пестицидів до найближчої житлової забудови становить близько 116 м у північно-східному напрямку.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», державна санітарно-епідеміологічна експертиза проводиться органами державної санітарно-епідеміологічної служби, а в особливо складних випадках - комісіями, що утворюються головним державним санітарним лікарем. Експертиза проектів будівництва проводиться відповідно до статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

До проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи можуть залучатися за їх згодою фахівці наукових, проектно-конструкторських, інших установ та організацій незалежно від їх підпорядкування, представники громадськості, експерти міжнародних організацій.

Рішення про необхідність і періодичність проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи діючих об'єктів приймається відповідними посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби.

Перелік установ, організацій, лабораторій, що можуть залучатися до проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи, встановлюється головним державним санітарним лікарем України.

Висновок щодо результатів державної санітарно-епідеміологічної експертизи затверджується відповідним головним державним санітарним лікарем.

Порядок проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи регулюється законодавством України.

За змістом ст. 43 вказаного Закону передбачено, що постанови, розпорядження, приписи, висновки посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби у місячний термін можуть бути оскаржені: а) головного державного санітарного лікаря України - до Кабінету Міністрів України або до суду; б) головного державного санітарного лікаря центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, захисту державного кордону, виконання кримінальних покарань, Державного управління справами, Служби безпеки України - головному державному санітарному лікарю України або до суду; в) інших головних державних санітарних лікарів та посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби - вищестоящому головному державному санітарному лікарю або до суду.

Оскарження прийнятого рішення не припиняє його дії.

Згідно з п. 2.4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України № 173 від 19 червня 1996 року, при виборі земельних ділянок під будівництво, затвердженні норм проектування, проектів планування і забудови населених пунктів, введенні в експлуатацію житлових будинків, будівель культурно-побутового призначення, промислових та інших підприємств і споруд потрібен обов'язковий експертний висновок органів та установ санітарно-епідеміологічної служби за встановленою формою.

Відповідно до п. 5.4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, промислові, сільськогосподарські та інші об'єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами.

Санітарно-захисну зону слід встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд , в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів скверів та інших об'єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об'єктів, в тому числі: - для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами забруднення атмосферного повітря шкідливими, із неприємним запахом хімічними речовинами та біологічними факторами, безпосередньо від джерел забруднення атмосфери організованими викидами (через труби, шахти) або неорганізованими викидами (через ліхтарі будівель, димлячі і паруючі поверхні технологічних установок та інших споруд, тощо), а також від місць розвантаження сировини, промпродуктів або відкритих складів; - для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами шуму, ультразвуку, вібрації, статичної електрики, електромагнітних та іонізуючих випромінювань та інших шкідливих факторів від будівель, споруд та майданчиків, де встановлено обладнання (агрегати, механізми), що створює ці шкідливості; - для теплових електростанцій, промислових та опалювальних котелень - від димарів та місць зберігання і підготовки палива, джерел шуму; - для санітарно-технічних споруд та установок комунального призначення, а також сільськогосподарських підприємств та об'єктів - від межі об'єкта.

На зовнішній межі санітарно-захисної зони, зверненої до житлової забудови, концентрації та рівні шкідливих факторів не повинні перевищувати їх гігієнічні нормативи (ГДК, ГДР), на межі курортно-рекреаційної зони - 0,8 від значення нормативу.

Територія санітарно-захисної зони не повинна розглядатись як резерв розширення підприємств, сельбищної території і прирівняних до них об'єктів.

Згідно з п. 5.7 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, розміри санітарно-захисної зони можуть бути зменшені, коли в результаті розрахунків та лабораторних досліджень, проведених для району розташування підприємств або іншого виробничого об'єкта, буде встановлено, що на межі житлової забудови та прирівняних до неї об'єктів концентрації шкідливих речовин у атмосферному повітрі, рівні шуму, вібрації, ультразвуку, електромагнітних та іонізуючих випромінювань, статичної електрики не перевищуватимуть гігієнічні нормативи.

Відповідно до п. 5.9 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, розміри санітарно-захисних зон для нових видів виробництв, підприємств та інших виробничих об'єктів з новими технологіями, а також зміна цих зон (збільшення чи зменшення згідно з пунктом 5.7) для підприємств і виробництв I - III класів небезпеки затверджуються Головним державним санітарним лікарем України на підставі висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи проектних матеріалів на будівництво зазначених об'єктів.

Зміна розмірів санітарно-захисних зон для підприємств та інших виробничих об'єктів IV - V класів небезпеки затверджується головними державними санітарними лікарями Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя на підставі висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи проектних матеріалів на будівництво зазначених об'єктів.

Згідно з п. 5.16 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, санітарно-захисні зони для складських будівель слід приймати на основі діючих нормативів щодо проектування складських будівель і споруд.

Розміри санітарно-захисних зон для міських загальнотоварних та спеціалізованих складів наведені у додатку № 6, для складів сильнодіючих отруйних речовин - у додатках № 7 та № 8.

Санітарні розриви від загальнотоварних і спеціалізованих складів до закладів охорони здоров'я, відпочинку, дитячих дошкільних закладів і загальноосвітніх шкіл можуть бути збільшені, але не більше, ніж у 2 рази на вимогу органів та установ державного санітарного нагляду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що із системного аналізу змісту додатків № 7 та № 8 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів вбачається, що санітарні захисні зони встановлюються саме до складу, який фактично і є джерелом забруднення.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Хмельницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (протоколи № 128-129 від 03 червня 2013 року, № 453-454 від 29 жовтня 2013 року) на межі житлової забудови встановлено, що концентрації забруднюючих речовин в атмосферне повітря не перевищують граничнодопустимі показники.

Крім того, оскаржуваний висновок прийнятий відповідачем на підставі протоколу Комісії з питань встановлення та зміни розмірів санітарно-захисних зон № 3447 від 16 грудня 2014 року, за змістом якого за санітарною класифікацією Хмельницька філія ПАТ «Компанія «Райз» за розрахунковими та натуральними дослідженнями не створюватиме на межі найближчої житлової забудови, рівнів забруднення атмосферного повітря вище гігієнічних нормативів і рівнів шуму вище допустимих норм, із встановленням санітарно-захисної зони розміром 175 м у північному та 130 м у північно-східному напрямках і дотриманням нормативної 200 м санітарно-захисної зони в усіх інших напрямках, а також відповідатиме вимогам п. 5.8 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом № 173 від 19 червня 1996 року Міністерства охорони здоров'я України, і не призведе до погіршення санітарно-гігієнічних умов проживання та здоров'я мешканців прилеглої житлової забудови.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів перевищення граничнодопустимих показників концентрації забруднюючих речовин в атмосферне повітря на межі житлової забудови.

Згідно зі ст. 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Кожному гарантується право вільного доступу до інформації про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її поширення. Така інформація ніким не може бути засекречена.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Отже, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Тому, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Зазначені висновки були неодноразово відображені в судовій практиці Вищого адміністративного суду України, зокрема в рішенні від 02 квітня 2014 року у справі № К/800/42688/13.

Крім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу № 21-438а12, у своїй постанові від 26 березня 2013 року дійшов правового висновку про те, що відповідно до ч. 1 статті 2, п.п. 6, 8 ч. 1 статті 3, ч. 1 статті 6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Розглядаючи питання порушення оскаржуваним висновком відповідача прав або інтересів жителів прилеглих до спірного об'єкту будинків, наявність чи відсутність порушень чинного законодавства з боку відповідача, суд першої інстанції вірно встановив, що матеріалами справи таке порушення не підтверджується.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги заступника прокурора Хмельницької області до Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання протиправним та скасування висновку є необґрунтованими та не засновані на нормах права.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем надано достатньо доказів правомірності прийнятого висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 05.03.02-07/78980 від 26 грудня 2014 року, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді О.М. Ганечко

А.Ю. Коротких

.

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Ганечко О.М.

Коротких А. Ю.