Справа № 826/18447/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року м. Київ К/800/18561/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю представників позивача Чеканова О.С., Шепеляка С.В.,

представника відповідача Ткача С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» (далі - позивач, ТОВ НФ Трейдінг Україна») звернулося до суду першої інстанції з позовом в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 18.11.2014 року № 07 та № 07.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалю Київського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що позивачем належним чином підтверджено реальність господарських операцій з його контрагентами, а відтак і правомірність формування податку на додану вартість та протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що ухваленні із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що в порушення вимог Податкового кодексу України (далі - ПК України) позивач врахував у складі витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, витрати на послуги комісіонера в сумі 1372899,67 грн., які не були використані з метою отримання доходу. Такого висновку відповідач дійшов унаслідок встановлення того, що середня закупівельна вартість переданого позивачем на реалізацію контрагенту-комісіонеру товару є вищою за вартість цього товару, обумовлену відповідними договорами комісії, за якою товар повинен був реалізовуватись третім особам.

Касаційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні, відповідно до статті 221 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 року по 31.12.2013 року, за підсумками якої складено акт від 04.11.2014 року № 1040/22-07/37883328 та виявлено порушення пп. пп. 14.1.36, 14.1.231 п. 14.1 ст. 14, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2013 рік на суму 260849,00 грн., п. 198.3 ст. 198 цього Кодексу, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 274580 грн., в тому числі за вересень 2013 року - 52591 грн., за жовтень 2013 року - 121249,00 грн., за листопад 2013 року - 27 754 грн., за грудень 2013 року - 72986 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.11.2014 року № 07, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 343225,00 грн., з них 274580,00 грн. - за основним платежем, 68645,0 грн. - за штрафними санкціями, №07, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 326064,00 грн., з них 260851,00 грн. - за основним платежем, 65213,00 грн. - за штрафними санкціями.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК України звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судами встановлено, що позивач самостійно не міг самостійно продати придбаний товар, у зв'язку з чим було залучено комісіонера ПрАТ «УКРАГРО НПК».

Позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій та правомірності включення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість та формування валових витрат по господарських операціях з ТОВ «СІНТЕЗ РЕСУРС» та ПрАТ «УКРАГРО НПК» подано суду копії: договорів купівлі-продажу, договорів комісії, звітів комісіонера, актів прийому-передачі виконаних робіт, видаткових накладних, банківських виписок.

Вказані документи оформлені належним чином, що встановлено судами попередніх інстанцій.

Позивач здійснював оплату за отримані товари/послуги/виконані роботи шляхом безготівкових розрахунків через банківську установу з урахуванням ПДВ.

Крім того, на момент здійснення господарських операцій ТОВ «СІНТЕЗ РЕСУРС» та ПрАТ «УКРАГРО НПК» були включені до Єдиного державного реєстру та перебували на обліку платників податків.

Судами попередніх інстанції не встановлено порушення позивачем вимог законодавства, яким регламентується порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість чи валових витрат, які б позбавляли позивача права на податковий кредит за наслідками здійснення господарських операцій із зазначеними контрагентами.

Передбачені договорами послуги/товари були надані, що підтверджується дослідженими судами попередніх інстанцій актами здачі - прийняття робіт (надання послуг).

Крім того, з наявних в матеріалах справи копій звітів ПрАТ «Украгро НПК» по продажу товару, отриманого за договорами комісії від позивача, слідує, що товар реалізовано третім особам як за нижчими, так і за вищими від середньої ціни сумами. Комісіонер реалізовував товар, переданий на комісію, покупцям які не були пов'язаними особами ні з позивачем, ні з комісіонером за ринковими цінами, так як був зацікавлений в отримані більшої суми комісійної плати, а тому рівень звичайних цін на товар, реалізований комісіонером, не має відношення до рівня звичайних цін на послуги за договором комісії.

Відповідачем не доведено об'єктивну можливість позивача самостійно реалізувати зазначений товар за цінами, за якими він був реалізований комісіонером; що єдиною метою укладення договорів комісії було отримання необґрунтованої податкової вигоди; відповідачем не враховано досягнутий економічний ефект від передачі товару на комісію, а також обставин місцезнаходження товару на збереженні саме у комісіонера на час укладання договорів комісії.

Натомість, матеріали справи свідчать про те, що позивач отримав суттєвий дохід від реалізації комісіонером переданого останньому товару, який враховано у складі показників рядку 01 «Доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування» декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік, а тому спірні господарські операції були вчинені в рамках господарської діяльності позивача, і витрати, понесені позивачем за вищезгаданими договорами комісії, правомірно та у відповідності до податкового законодавства віднесені до складу витрат, що враховуються для обчислення об'єкта оподаткування податком на прибуток.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту та валових витрат по господарським операціям ТОВ «СІНТЕЗ РЕСУРС» та ПрАТ «УКРАГРО НПК», оскільки реальність виконання взятих зобов'язань позивачем за укладеними договорами, підтверджується належно оформленими первинними документами, які у повній мірі відображають зміст господарської операції та її вартісні показники, а також підтверджують факт використання придбаного товару/послуг у господарській діяльності позивача.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року у справі № 826/18447/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної з моменту проголошення, оскарженню не підлягає та може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко

Повний текст виготовлено 10.11.2015 року.