Справа № 808/457/14
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2015 рокусправа № 808/457/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Губар Т.А.

за участю представників:

позивача: - Деревянко І.О. дов від 14.01.2015

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Приморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2014 року

у справі № 808/457/14

за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна»

до Приморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарський виборничий кооператив «Агрофірма «Україна» звернувся до суду з позовом до Приморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 27.12.2013, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість, в т.ч. за основним платежем - 2772295 грн., за штрафними санкціями - 2582838 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані помилковістю висновків відповідача про порушення позивачем податкового законодавства. Відсутність реєстрації договорів оренди окремих земельних ділянок не спростовує факту виробництва на них власної сільгосппродукції. Крім того, позивач зазначає, що зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиними обов'язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку. Також позивач вказує на відсутність підстав вважати ПП «Ескорт» фіктивним підприємством, а його діяльність - протиправною. Позивач не був і не міг бути обізнаний щодо можливої протиправної діяльності посадових осіб ПП «Ескорт» в зв'язку з чим, не може нести відповідальність як юридична особа за дії останнього.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2014 адміністративний позов задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що перебування позивача у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, оскільки продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку у юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу XIV Податкового кодексу України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки. Стосовно взаємовідносин між позивачем та ПП «Ескорт» постанову суду мотивовано тим, що податкове законодавство України не ставить в залежність право покупця на податковий кредит від проведення перевірок податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету; питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб, а також наявності та змісту правових взаємовідносин цих осіб між собою.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені адміністративного позову. Відповідач зазначає, що сільськогосподарські підприємства, які орендують земельні ділянки для ведення сільськогосподарської діяльності, відповідно до Закону України «Про оренди землі», зобов'язані в обов'язковому порядку укладати договори оренди землі з орендодавцями, які згідно приписів земельного законодавства підлягають обов'язковій державній реєстрації, без проведення якої приступати до використання земельної ділянки заборонено. Однією з підстав визнання господарства платником фіксованого сільськогосподарського податку є наявність об'єкта оподаткування (площа сільськогосподарських угідь), що повинно бути оформлено згідно з вимогами чинного законодавства. Отже відсутність договорів оренди є підставою для визнання протиправною використання спеціального пільгового режиму. Крім того, відповідач зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що позивачем сформовано податковий кредит у вересні 2011 року за рахунок сум ПДВ у розмірі 480 грн., сплачених на користь ПП «Ескорт», стосовно чого в АС ««Перегляд результатів співставлення» Податкового блоку обліковується розбіжність між сумою податкового кредиту, задекларованого Кооперативом, та сумою податкових зобов'язань ПП «Ескорт» на 480 грн., що свідчить про порушення позивачем п.198.1, п.198.6 ст.198 ПК України.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання відповідач повідомлений судом належним чином.

СВК «Агрофірма «Україна» проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції цілком обґрунтованою та правомірною.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, Приазовським відділенням Приморської ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку СВК «Агрофірма «Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2013, за результатами якої складено акт № 99/08-17-22/03749922 від 06.12.2013 (т.4 а.с.164).

Перевіркою встановлено порушення позивачем пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, пп. 6.1 п. 6.1, п. 6.1, п. 6.4 ст. 6, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст.7, п. 8-1.1 ст. 8-1, п. 8-1.2, п. 8-1.6, ст. 8-1, п. 8-1.7 ст.8-1 Закону України «Про податок на додану вартість» (із змінами та доповненнями, які діяли у періоді, що перевірявся) та п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст. 188, п. 193.1 ст. 193, п. 194.1 ст. 194, п. 209.1, п. 209.2, п.209.6, п.209.1 ст. 209 Податкового кодексу України: СВК «Агрофірма «Україна» за період з 01.07.2010 по 30.06.2013 занизило податкові зобов'язання по загальним деклараціям відповідних звітних періодів у розмірі 2 722 295,00 грн., у тому числі в липні 2010 р. в сумі 62831,00 грн., у серпні 2010 р. в сумі 97129,00 грн., у вересні 2010 р. в сумі 114973,00 грн., у жовтні 2010 р. в сумі 145289,00 грн., у листопаді 2010 р. в сумі 100516,00 грн., у грудні 2010 р. в сумі 68730,00 грн., у січні 2011 р. в сумі 1117,00 грн., у лютому 2011 р. в сумі 85425,00 грн., у березні 2011 р. в сумі 38876,00 грн., у квітні 2011 р. в сумі 17455,00 грн., у травні 2011 р. в сумі 28431,00 грн., у червні 2011 р. в сумі 13147,00 грн., у липні 2011 р. в сумі 53601,00 грн., у серпні 2011 р. в сумі 123656,00 грн., у вересні 2011 р. в сумі 110179,00 грн., у жовтні 2011 р. в сумі 100890,00 грн., у листопаді 2011 р. в сумі 91607,00 грн., у грудні 2011 р. в сумі 183759,00 грн., у січні 2012 р. в сумі 80701,00 грн., у лютому 2012 р. в сумі 190,00 грн., у березні 2012 р. в сумі 167761,00 грн., у квітні 2012 р. в сумі 20954,00 грн., у травні 2012 р. в сумі 99633,00 грн., у червні 2012 р. в сумі 25769,00 грн., у липні 2012 р. в сумі 47372,00 грн., у серпні 2012 р. в сумі 86586,00 грн., у вересні 2012 р. в сумі 296343,00 грн., у жовтні 2012 р. в сумі 43301,00 грн., у листопаді 2012 р. в сумі 39414,00 грн., у грудні 2012 р. в сумі 82693,00 грн., у січні 2013 р. в сумі 1805,00 грн., у лютому 2013 р. в сумі 141636,00 грн., у березні 2013 р. в сумі 42676,00 грн., у квітні 2013 р. в сумі 74874,00 грн., у травні 2013 р. в сумі 22657,00 грн., у червні 2013 р. в сумі 10319,00 грн., внаслідок неправомірного віднесення сум податку на додану вартість від операцій з продажу продукції, яка була вирощена на основних фондах, які не відповідають п.209.6 ст. 209 Податкового кодексу України, та договори оренди по даним земельним ділянкам не відповідають вимогам діючого законодавства, до скорочених декларацій з податку на додану вартість, що призвело до використання пільги всупереч умовам і цілям її надання.

Як зазначено в акті перевірки, позивач в періоді, що перевірявся, відповідно до абз.2 ч.2 ст.1 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок», розділу XIV Податкового кодексу України був платником фіксованого сільськогосподарського податку.

В ході перевірки виявлено, що підприємство вело діяльність на земельних ділянках, договори оренди по яких не пройшли державної реєстрації.

Посилаючись на положення ст..ст.93, 125 Земельного кодексу України, ст..18 Закону України «Про оренду землі», ст. 210 Цивільного кодексу України, податковий орган дійшов висновку, що продукція, вирощена на земельних ділянках, які не належать підприємству на праві власності або по договорам оренди, які не пройшли державної реєстрації, не відповідає вимогам п.8-1.6 ст.8-1 Закону України «Про податок на додану вартість», п.209.6 ст.209 ПК України і не підпадає під визначення «сільськогосподарські товари (послуги), вирощені на власних або орендованих основних фондах».

Виходячи з часток продукції, вирощеної позивачем на власних або орендованих виробничих потужностях, у 2010-2012 роках, які за розрахунком відповідача не перевищують 75%, відповідач дійшов висновку, що підприємство не мало права використовувати спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість, внаслідок чого занизило податкові зобов'язання з податку на додану вартість по загальним деклараціям за період з 01.07.2010 по 30.06.2013 в загальному розмірі 2 722 295,00 грн.

Відповідно, встановлено завищення податкових зобов'язань з податку на додану вартість за цей же період по скороченим деклараціям на суму 2 722 295,00 грн.

Перевіркою повноти визначення податкового кредиту за період з 01.07.2010 по 30.06.2013 встановлено його завищення всього у сумі 1644313,00 грн., із якої:

сума 1641983,00 грн. - податок на додану вартість з операцій із придбання сільськогосподарської техніки, добрив, засобів захисту, ПММ, електроенергії віднесена до податкового кредиту на порушення пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, пп. 6.1 п. 6.1, п. 6.1, п. 6.4 ст. 6, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст.7, п. 8-1.1 ст. 8-1, п. 8-1.2, п. 8-1.6, ст. 8-1, п. 8-1.7 ст.8-1 Закону України «Про податок на додану вартість» (із змінами та доповненнями, які діяли у періоді, що перевірявся) та п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст. 188, п. 193.1 ст. 193, п. 194.1 ст. 194, п. 209.1, п. 209.2, п.209.6, п.209.1 ст. 209 Податкового кодексу України;

сума 480,00 грн. - податок на додану вартість по операціям з контрагентом - постачальником ПП «Ескорт» за вересень 2011 року на порушення п.198.1, п.198.6 ст.198 ПК України.

27.12.2013 на підставі даного акту перевірки Приазовським відділенням Приморської ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким Кооперативу збільшено суму грошового зобов'язання позивача з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів за основним платежем - 2 722 295 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 2 582 838 грн.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про помилковість висновків податкового органу.

Спір між сторонами виник з приводу висновків податкового органу щодо відсутності у позивача права на використання спеціального пільгового режиму та неправомірності формування кооперативом податкового кредиту за рахунок ПДВ, сплаченого ПП «Ескорт».

Щодо відсутності у позивача права на використання спеціального пільгового режиму

З матеріалів справи вбачається, що СВК «Агрофірма «Україна» є суб'єктом спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, є платником фіксованого сільськогосподарського податку, що підтверджується: довідкою виконкому Воскресенської сільської ради № 116 від 25.02.2014, згідно якої СВК «Агрофірма «Україна» в 2010, 2011, 2012, 2013 роках є сільськогосподарським підприємством по обробці землі і основними видами діяльності є вирощування зернових культур і насіння соняшника, розведення птиці (гусеводство); довідками відповідача від 31.07.2013 № 1290/10/15-210, від 27.02.2012 № 476/10/15-112, від 04.02.2011 № 366/10/15-112, від 12.02.1010 № 605/10/15-112, згідно яким підприємство з 01.01.2010, з 01.01.2011, з 01.01.2012, з 01.01.2013 є платником фіксованого сільськогосподарського податку.

Згідно Статуту СВК «Агрофірма «Україна» основною діяльністю позивача є постачання вироблених (наданих) сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах.

Також наявні в матеріалах справи документи свідчать, позивач вів сільськогосподарську діяльність на земельних ділянках, які орендуються позивачем за договорами оренди земельних ділянок (паїв) у громадян, частка з яких пройшла державну реєстрацію, і ще частка - перебуває на реєстрації, що підтверджується довідками Воскресенської сільради, довідками ДП «Центр Державного земельного кадастру» про державну реєстрацію договорів оренди, витягом відділу Держкомзему у Приазовському районі Запорізької області від 06.01.2011 № 11 з нормативної грошової оцінки земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

Відповідно до статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької чи іншої діяльності.

У 2010 році був чинним Закон України «Про податок на додану вартість», яким врегульовано спеціальний режим оподаткування сума податку на додану вартість сільськогосподарських підприємств (ст.8-1 Закону).

З 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України, який стосовно спірних відносин містить аналогічні за змістом норми.

Так, п.209.1 ст.209 ПК України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 209.6 ст.209 ПК України визначено, що сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Ця норма діє з урахуванням того, що:

а) для новоутвореного сільськогосподарського підприємства, зареєстрованого як суб'єкт господарювання, який провадить господарську діяльність менше ніж 12 календарних місяців, така питома вага сільськогосподарських товарів/послуг розраховується за наслідками кожного окремого звітного податкового періоду;

б) з метою розрахунку такої питомої ваги до складу основної діяльності сільськогосподарського підприємства не включаються оподатковувані операції з постачання основних фондів, що перебували у складі його основних фондів не менше ніж 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, якщо такі операції не були постійними і не становили окремої підприємницької діяльності.

Пунктом 209.2 ст.209 ПК України визначено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.301 ст.301 ПК України платниками податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

В свою чергу, відповідно до п.308.4 ст.308 ПК України дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з УКТ ЗЕД 2204 29-2204 ЗО), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції, включає доходи, отримані від:

реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування, а також продукції рибництва, виловленої (зібраної), розведеної, вирощеної у внутрішніх водоймах (озерах, ставках і водосховищах), та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;

реалізації продукції рослинництва на закритому фунті та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;

реалізації продукції тваринництва і птахівництва та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;

реалізації сільськогосподарської продукції, що вироблена із сировини власного виробництва на давальницьких умовах, незалежно від територіального розміщення переробного підприємства.

Отже, умовою для набуття суб'єктом господарювання статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку, є частка сільськогосподарського товаровиробництва, яка повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходу суб'єкта господарювання, і для визначення цієї частки враховується дохід від операцій з сільськогосподарською продукцією.

Згідно п.302.1 ст.302 ПК України об'єктом оподаткування фіксованим сільськогосподарським податком є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

При цьому, за визначеннями, наведеними у пункті 14.1 статті 14 ПК України, сільськогосподарські угіддя - рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги; землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

Отже, для справляння фіксованого сільськогосподарського податку сільськогосподарським товаровиробником повинно здійснюватись виробництво (вирощування) продукції рослинництва на землях, які мають знаходитись у власності або користуванні такого виробника.

При цьому, законодавець уточнює, що користування земельною ділянкою може здійснюватись «у тому числі на умовах оренди», а не виключно на цих умовах, оскільки згідно чинного законодавства користування може бути платним (оренда), фактичним, безоплатним.

Поряд з цим, податковим законодавством не встановлено обов'язкової вимоги щодо наявності у товаровиробника договорів оренди земельних ділянок, які пройшли державну реєстрацію договори оренди таких земельних ділянок, як умови для набуття права справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, якщо при цьому дотримано критерій щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва, встановлений ст.301 ПК України, і цей критерій дотримується в тому разі, якщо продукція рослинництва вирощена на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні платника податку, незалежно від стану державної реєстрації договорів оренди відповідних ділянок.

Помилковою є позиція податкового органу стосовно того, що площа земельних ділянок, договори оренди яких не пройшли держану реєстрацію, не може враховуватись при визначенні частки продукції, вирощеної позивачем на власних або орендованих земельних ділянках та для визначення його як платника фіксованого сільськогосподарського податку.

Наведене свідчить про те, що частка сільськогосподарського товаровиробництва СВК «Агрофірма «Україна» за 2010-2013 роки перевищує 75 відсотків загального обсягу доходу суб'єкта господарювання, і водночас спростовує висновки відповідача, що позивач повинен був сплачувати земельний податок в 2011-2013 роках і не сплачувати фіксований сільськогосподарський податок.

Щодо неправомірності формування підприємством податкового кредиту за рахунок податку на додану вартість , сплаченого ПП «Ескорт».

Перевіркою встановлено, що СВК «Агрофірма «Україна» у періоді, що перевірявся (у вересні 2011 року), мав взаємовідносини з ПП «Ескорт» з поставки товару на загальну суму 2 880 грн., у т. ч. ПДВ 480 грн.

Факт поставки товару (рай борона в кількості 8 шт.) підтверджена видатковою накладною від 21.09.2011 № 092101, податковою накладною від 21.09.2011 № 25. Оплата за товар здійснена позивачем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника ПП «Ескорт» платіжним дорученням від 20.09.2011 № 253 на загальну суму 2880,00 грн.

Сума податку на додану вартість у складі придбаного позивачем товару відображена позивачем в реєстрі отриманих податкових накладних та включена до податкового кредиту скороченої декларації за вересень 2011 року.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідачем не спростовується наявність у позивача належним чином складених первинних документів на підтвердження факту поставки товару на загальну суму 2 880 грн., у т. ч. ПДВ 480 грн., відображення відповідної господарської операції в бухгалтерському обліку та використання поставленого товару у власній господарській діяльності позивача.

На момент вчинення господарської операції контрагент позивача ПП «Ескорт» мав зареєстровані у встановленому порядку установчі документи та цивільну дієздатність згідно з чинним законодавством, був зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Щодо посилань відповідача на ненадання позивачем до перевірки договору, укладеного з ПП «Ескорт», колегія суддів зазначає, що відсутність письмового договору не може бути підставою для висновку про відсутність у платника податку права на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, оскільки за положеннями ст.181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Тим більш, що за приписами ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків встановлених законом (яким є недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину).

Щодо посилань відповідача на розбіжності у даних бази автоматизованої системи співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту, то такі дані не можуть нести для суду доказового значення щодо показників податкової звітності, оскільки по-перше, зазначена база створена для службового користування податковими органами, а по-друге її дані формуються не лише на підставі податкової звітності, але й на підставі висновків актів перевірок, тож показники податкової звітності і дані системи співставлення можуть не відповідати один одному.

Крім того, навіть за наявності факту не відображення контрагентом платника податку податкових зобов'язань, зазначена обставина не позбавляє такого платника податку права на формування податкового кредиту і валових витрат за операціями з таким контрагентом. Невиконання контрагентом своїх обов'язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування валових витрат та податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб'єктів господарювання, оскільки відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач не являється.

Також є неправильним посилання відповідача на акт ДПІ у Голосіївському районі м. Києва від 14.12.2011 № 1497/3-23-40-21647912 про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ПП «Ескорт» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків - покупцями за серпень, вересень 2012 року.

Відповідно до пункту 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації №984 від 22.12.2010, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка. Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з п.6 Порядку №984 факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Отже, податковий орган може встановити наявність або відсутність порушень платником податків вимог податкового, валютного та іншого законодавства виключно за наслідками дослідження первинних документів такого платника податків, а відтак посилання податкового органу на акт стосовно іншого платника податків, яким встановлено порушення податкового законодавства, а також іншу інформацію щодо контрагента позивача, що не має правових наслідків, не може вважатись доказом у розумінні ст.69 КАС України.

Крім того, слід зазначити, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача лише є документом, що фіксує факт неможливості проведення зустрічної звірки. Законодавством України не надано право органам ДПС в акті про неможливість проведення зустрічної звірки співставляти дані первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Крім того, наслідком відсутності платника податків за юридичною адресою на час проведення податковим органом перевірки згідно податкового законодавства не може бути застосування штрафних санкцій та визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість для контрагента такого платника податків.

Отже зазначені відповідачем обставини щодо контрагента позивача не є законодавчо встановленими підставами для позбавлення позивача права на податковий кредит з операцій поставки товару.

Позиція податкового органу, яка базується на виявлених податковим органом порушеннях, допущених при здійсненні господарської діяльності контрагентом позивача, суперечить вимогам чинного законодавства.

Із змісту вищенаведених правових норм вбачається, що Податковий кодекс України не ставить право позивача на формування податкового кредиту в залежність від декларування постачальниками (виконавцями), в тому числі і по ланцюгу постачання, своїх податкових зобов'язань та/або від сплати ними сум податку до бюджету.

Отже, колегія суддів, як і суд першої інстанції, дійшов висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення Приморської ОДПІ № від 27.12.2013,

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, дав їм правильну юридичну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приморської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2014 року у справі № 808/457/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко