Справа № 815/5796/15
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5796/15
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

за участю секретаря: Піньковської О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

відповідач: Яресько А.В. (представник за довіреністю)

третя особа: Калашніков В.Ю. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеський загін морської охорони Державної прикордонної служби України про зобов`язання прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу, стягнення моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн.,

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 06 листопада 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Госпітальної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеський загін морської охорони Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить зобов`язати Госпітальну військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу ОСОБА_1 № 380/676, виданого 17.07.2015р. Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України, а саме: «Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час»; стягнути з Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України моральну шкоду у розмірі 120000,00 (сто двадцять тисяч) гривень на користь ОСОБА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» граничний вік перебування на військовій службі встановлюється для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до 45 років. При цьому, позивач вказує, що згідно контракту його прийнято на посаду старшинського складу, а саме рядового, сержантського і старшинського складу. Оскільки він досяг граничного віку та строк дії контракту скінчився, його має бути звільнено від проходження військової служби відповідно до контракту та Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Крім того, Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України за розпорядженням командира проведено огляд ОСОБА_1 та в результаті виявлених хвороб видано свідоцтво про хворобу № 380/676 від 17.07.2015р., згідно якого позивача визнано обмежено придатним до військової служби. Позивач не згодний з таким висновком комісії та вважає, що, оскільки згідно діагнозів військово-лікарської комісії йому необхідний відпочинок, дієта, забороняється піднімати важкі предмети, він є непридатним до військової служби. Відтак, позивач вважає, що відповідач в порушення п. б ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відмовляється вносити у свій висновок інше формулювання, тобто, на думку позивача, відповідач у своєму висновку повинен замість «обмежено придатний до військової служби» зазначити «не придатний до військової служби в мирний час та обмежено придатний у воєнний час».

Позивач та його представник у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях (а.с. 116-118).

Представник третьої особи просив прийняти рішення по справі відповідно до діючого законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 перебував на військовій службі згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України від 31.05.2012 р. у Військовій частині № НОМЕР_2 , загоні морської охорони ДПС України відповідно до Указу Президента «Положення про проходження громадянами України військової служби в державній кордонній службі України» №1115/2009 від 29.12.2009 р., виконуючи покладені на нього обов`язки, передбаченні законодавством та контрактом, які закріпленні відповідно до його посади старшого мічмана, старшого техніка-командира плавучої казарми (проекту Р -140) відділення шкіперо-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення Одеського загону морської охорони ДПС України (а.с. 34-35).

30.08.2014р. Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України за розпорядженням командира Одеського загону морської охорони № 81 від 18.08.2014р. проведено огляд ОСОБА_1 . За результатами проведення огляду ОСОБА_1 та в результаті виявлених хвороб видано свідоцтво про хворобу № 419/384, в якому щодо придатності до військової служби, служби за військовою спеціальністю зазначено «обмежено придатний до військової служби» (а.с. 78-79).

17.07.2015р. Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України за розпорядженням командира Одеського загону морської охорони № 74 від 24.06.2015р. за результатами проведеного огляду ОСОБА_1 видано свідоцтво про хворобу № 380/676 від 17.07.2015р., в якому щодо придатності до військової служби, служби за військовою спеціальністю зазначено «обмежено придатний до військової служби» (а.с. 87-88).

Як встановлено судом та зазначено позивачем в адміністративному позові, останній звертався до Одеського загону морської охорони Державної прикордонної служби України з рапортом про звільнення з військової служби від 05.08.2015р. (вх.Р-3807) (а.с. 17). За результатами розгляду вказаного рапорту 20.08.2015р. (вих. № 14/27) Одеським загоном морської охорони Державної прикордонної служби України позивачу надано відповідь, з якої вбачається, що відповідно до п. «б» ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу. Водночас зазначено, що з огляду на те, що відповідно до свідоцтва про хворобу № 380/676 від 17.07.2015року Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України та свідоцтва про хворобу № 419/384 від 30.08.2015р. госпітально-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України позивача визнано обмежено придатним до військової служби, відсутні підстави для його звільнення з лав Державної прикордонної служби України за станом здоров`я (а.с. 16).

Оцінюючи правомірність дій відповідачів, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Тому вирішуючи справу стосовно позовних вимог про зобов`язання Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу ОСОБА_1 № 380/676, виданого 17.07.2015р. Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України, а саме: «Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час», перш за все, слід дослідити питання наявності підстав для прийняття такого рішення.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який проведено Конституційним Судом України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Тому вирішуючи питання стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, перш за все, слід дослідити питання наявності протиправних дій чи бездіяльності владного суб`єкта.

Суд зазначає, що позовна вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною від вимог про визнання протиправними дій чи бездіяльності владного суб`єкта та, як спосіб захисту порушеного права, застосовується судом у разі невиконання суб`єктом владних повноважень покладених на нього обов`язків. В той же час суд наголошує, що позивач не оскаржує ані рішення, ані дії, ані бездіяльність відповідачів.

Відповідно до ст.70 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при військових комісаріатах і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України. В той же час суд наголошує, що позивач не оскаржує ані рішення, ані дії, ані бездіяльність відповідачів.

Повноваження Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України врегульовано Положенням про проходження медичного огляду у Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 333 від 06.05.2009р. (у редакції наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України 14.06.2012 № 450) (далі Положення № 333).

Відповідно до п.п.2.2-2.4 Розділу ІІ вказаного Положення виконання зазначених у ньому завдань у Держприкордонслужбі створюються штатна військово-лікарська комісія та позаштатні постійно та тимчасово діючі військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), а також позаштатні постійно діючі лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК).

ВЛК та ЛЛК приймають постанови, які оформлюються свідоцтвом про хворобу (додаток 1), довідкою військово-лікарської комісії (додаток 2) (далі - довідка ВЛК), протоколом (додаток 3) засідання ВЛК з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Строк оформлення свідоцтва про хворобу ВЛК становить не більше 5 робочих днів із дня огляду.

Згідно з пп. 1.1, 1.8 п.1 Розділу ІІ Положення № 333 штатною ВЛК є Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України (далі - ЦВЛК). Вона є органом забезпечення Держприкордонслужби, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки та штампи. Формування структури та штату ЦВЛК здійснюється відповідно до профілю її діяльності, покладених на неї завдань, кваліфікаційних вимог до персоналу.

ЦВЛК серед іншого має право:

приймати постанови згідно з цим Положенням, переглядати або скасовувати постанови позаштатних ВЛК (ЛЛК);

розглядати, переглядати, затверджувати (не затверджувати), а також контролювати постанови будь-якої ВЛК (ЛЛК) Держприкордонслужби; строк розгляду документів медичного огляду ВЛК становить не більше 5 робочих днів з дня їх отримання ЦВЛК.

Згідно з пп. 2.1 п.2 Розділу ІІ Положення № 333 серед основних завдань військово-лікарських комісій Держприкордонслужби є: визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби, причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв у військовослужбовців, які проходять військову службу у Держприкордонслужбі.

Відповідно до п.п.13.9 п.13 Розділу ІІІ Положення № 333 передбачено, що Свідоцтво про хворобу на військовослужбовців та членів їх сімей у мирний час складається та подається до ЦВЛК на розгляд і затвердження у чотирьох примірниках, перший примірник свідоцтва про хворобу (довідки ВЛК) на всі категорії оглянутих зберігається у ЦВЛК протягом п`яти років з подальшим здаванням у Центральний архів Держприкордонслужби.

Як зазначено відповідачами та вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про хворобу позивача № 380/676 від 17.07.2015р. було затверджене ЦВЛК та направлене до Центрального клінічного госпіталю Держприкордонслужби України.

Як зазначено відповідачами, позивач направлявся на ВЛК в зв`язку із звільненням по досягненню граничного віку перебування на військовій службі та у зв`язку з наявністю захворювання, що зумовлює обмежену придатність до військової служи, для визначення придатності до військової служби.

Суд зазначає, що посилання позивача на порушення відповідачами приписів ст. 22 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», відповідно до яких граничний вік перебування на військовій службі встановлюється для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до 45 років, є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст.22 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» для військовозобов`язаних та резервістів, які призиваються на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду граничний вік перебування на військовій службі встановлюється, - до досягнення граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві.

Водночас, статтею 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» регламентовано розряди запасу та граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі. Так, згідно з ч. 2 ст. 28 вказаного Закону граничний вік перебування у запасі для військовозобов`язаних, які мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, - до 60 років (другий розряд за віком).

Крім того, щодо закінчення строку контракту ОСОБА_1 суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до п.п. 11.5 п.11 Розділу ІІІ Положення № 333 за статтями (пунктами статей) Розкладу хвороб, що передбачають індивідуальну оцінку придатності або обмежену придатність до військової служби осіб, які пройшли медичний огляд за графами II, III, IV, ВЛК приймає одну з таких постанов: "Обмежено придатний до військової служби"; "Придатний до військової служби".

У Додатку 5 Положення № 333 «Розклад хвороб, станів, фізичних вад та пояснення щодо застосування статей, що визначають ступінь придатності до військової служби» графа ІІ - громадяни призовного віку, військовозобов`язані та жінки, військовослужбовці, яких відбирають на військову службу за контрактом, та військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом осіб рядового, сержантського та старшинського складу, курсанти 1 3 курсів вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач був оглянутий ВЛК Одеського КГ ДПСУ 07.07.2014р. за графою ІІ згідно Положення № 333 визнаний придатним до військової служби. 08.08.2014р. на підставі ст.ст. 38-в, 49-а графи за графою ІІ згідно Положення № 333 визнаний обмежено придатним до військової служби, про що вказано у Свідоцтві про хворобу № 419/384 (а.с.78). З даним рішенням позивач не згоден, в зв`язку з тим, що стан його здоров`я незадовільний, про що вказано в медичній та службовій характеристиці останнього.

Як зазначено у Свідоцтві про хворобу №360/676, позивач направлений на ВЛК для визначення придатності до військової служи в зв`язку з наявністю захворювання, що зумовлює обмежену придатність до військової служби та погіршенням стану здоров`я (а.с. 87).

Як вбачається з матеріалів справи, постанова ВЛК "Обмежено придатний до військової служби" прийнята на підставі ст.ст. 38-в, 40-в, 49-а (Додаток 5 до Положення № 333) (а.с. 78).

Суд звертає увагу, що згідно п.11.4 Розділу ІІІ Положення № 333 передбачено, що за статтями (пунктами статей) Розкладу хвороб, що передбачають індивідуальну оцінку непридатності до військової служби або обмежену придатність осіб, які пройшли медичний огляд за графами II, III, ВЛК приймає одну з таких постанов:

"Непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час";

"Обмежено придатний до військової служби".

Пунктом 11.5 Розділу ІІІ Положення № 333 передбачено, що за статтями (пунктами статей) Розкладу хвороб, що передбачають індивідуальну оцінку придатності або обмежену придатність до військової служби осіб, які пройшли медичний огляд за графами II, III, IV, ВЛК приймає одну з таких постанов:

"Обмежено придатний до військової служби";

"Придатний до військової служби".

Як встановлено судом та вказано у свідоцтві про хворобу позивача, останній був направлений для визначення придатності до військової служби у зв`язку з наявністю хвороби, що зумовлює обмежену придатність до військової служби та погіршенням стану здоров`я.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, слід зазначити, що висновок ВЛК прийнято з урахуванням виявлених у позивача захворювань та підставі цього остання дійшла висновку про відсутність підстав для винесення постанови з формулюванням «Непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у військовий час» та відповідно для незатвердження постанови № 380 від 17.07.2015р. В той же час, суд наголошує, що відповідно до п.п.2.2-2.4 Розділу ІІ Положення № 333 у прийнятті постанов усі ВЛК та ЛЛК є незалежними. У своїй роботі вони керуються Основами законодавства України про охорону здоров`я, Законами України Про військовий обов`язок і військову службу, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та цим Положенням.

Відтак, вимоги позивача щодо зобов`язання Госпітальної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу ОСОБА_1 № 380/676, виданого 17.07.2015р. Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України, а саме: «Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час» не ґрунтується на приписах діючого законодавства, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України моральної шкоди у розмірі 120000,00 (сто двадцять тисяч) гривень на користь ОСОБА_1 , суд зазначає про їх необґрунтованість та відсутність правових підстав для задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1174 ЦК України - шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, при визначенні наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, необхідно визначити чи були рішення, дії чи бездіяльність незаконними.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що висновки у свідоцтві про хворобу є неповними, а стан його здоров`я не дозволяє йому проходити військову службу, в зв`язку з чим він має право на компенсацію моральної шкоди з Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України, яку оцінює у розмірі 120000,00 грн.

При цьому, визначивши розмір заподіяної моральної шкоди, позивач не зазначив, яким чином оцінював заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив.

Водночас, як зазначено вище, в першу чергу, необхідно з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Як встановлено судом, позивач, не маючи відповідних фахових знань, самостійно оцінює свій стан здоров`я та стверджує, що до нього повинна бути застосована індивідуальна оцінка, що передбачає непридатність або обмежену придатність до військової служби.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд, в першу чергу, встановлює чи були рішення, дії чи бездіяльність відповідачів протиправними. Як вже зазначалось судом, позивач не оскаржує рішень відповідачів. А наявність підстав для зобов`язання прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу ОСОБА_1 № 380/676, виданого 17.07.2015р. Госпітальною військово-лікарською комісією Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України, а саме: «Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час», судом не встановлено.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог позивача суд відмовляє у повному обсязі, вимоги в частині стягнення з відповідача судового збору також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 неправомірні, безпідставні, не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Госпітальної військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеський загін морської охорони Державної прикордонної служби України про зобов`язання прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу, стягнення моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн., відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 11.11.2015р.

Суддя: Г.П. Самойлюк

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеський загін морської охорони Державної прикордонної служби України про зобов`язання прийняти рішення щодо доповнення в свідоцтві про хворобу, стягнення моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн., відмовити повністю.

11 листопада 2015 року.