Справа № 808/4478/14
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Справа № 808/4478/14 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сіпаки А.В.

при секретарі судового засідання Горбовій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, в якому просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати незаконними та неправомірними дії відповідача щодо порушення строків розгляду її клопотань; скасувати рішення відповідача від 16.06.2014 за №№ 31-8-0.3-4115/2-14, 31-8-0.3-4116/2-14, 31-8-0.3-4117/2-14 та зобовязати Головне управління Держземагенства у Запорізькій області надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення :06:030:0017 площею 38,1846 га, :02:013:0025 площею 43,7 га та :02:011:0033 площею 23,7799 га для ведення фермерського господарства для подальшої передачі в користування на умовах оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.04.2014 позивачем було подано до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області три клопотання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності кадастрові номери :06:030:0017 площею 38,1846 га, :02:013:0025 площею 43,7 га та :02:011:0033 площею 23,7799 га.

20.06.2014 ОСОБА_1 було отримано листи-відмови від 16.06.2014 за №№ 31-8-0.3-4115/2-14, 31-8-0.3-4116/2-14, 31-8-0.3-4117/2-14. Свою відмову відповідача аргументував тим, що необхідно звернутись із клопотанням про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення на умовах оренди земельних ділянок, оскільки змінюється цільове призначення земельних ділянок.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, у своїх письмових запереченнях проти задоволення позову заперечує у звязку з наступним. Земельні ділянки щодо яких заявлені позовні вимоги розташовані на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області і відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Вважає свої відмови правомірними, оскільки, зважаючи на бажання позивача займатись фермерським господарством та цільове призначення земельних ділянок, позивачу необхідно було розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення. Документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок зі зміною виду використання відсутня. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 18.04.2014 позивачем було подано до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області три клопотання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності кадастрові номери :06:030:0017 площею 38,1846 га, :02:013:0025 площею 43,7 га та :02:011:0033 площею 23,7799 га.

20.06.2014 ОСОБА_1 було отримано листи-відмови від 16.06.2014 за №№ 31-8-0.3-4115/2-14, 31-8-0.3-4116/2-14, 31-8-0.3-4117/2-14. Свою відмову відповідача аргументував тим, що необхідно звернутись із клопотанням про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення на умовах оренди земельних ділянок, оскільки змінюється цільове призначення земельних ділянок.

Щодо позовних вимог відносно визнання незаконними та неправомірними дій відповідача щодо порушення строків розгляду її клопотань слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем 18.04.2014 до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області було подано клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Клопотання позивача було зареєстровано у Головному управлінні Держземагенства у Запорізькій області 16.05.2014 за №№ 31-2768/0/1-14, 31-2767/0/1-14 та 31-2766/0/1-14, про що свідчать проставлені штрих-коди на клопотаннях.

Відповідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Судом встановлено, що відповіді на подані клопотання відповідачем було підготовлено 16.06.2014 за №№ 31-8-0.3-4115/2-14, 31-8-0.3-4116/2-14, 31-8-0.3-4117/2-14, тобто у межах строку, визначеному ст.. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідачем не було порушено строків розгляду поданих позивачем клопотань, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Що стосується позовних вимог щодо скасування рішення відповідача від 16.06.2014 за №№ 31-8-0.3-4115/2-14, 31-8-0.3-4116/2-14, 31-8-0.3-4117/2-14 та зобовязання Головне управління Держземагенства у Запорізькій області надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення :06:030:0017 площею 38,1846 га, :02:013:0025 площею 43,7 га та :02:011:0033 площею 23,7799 га для ведення фермерського господарства для подальшої передачі в користування на умовах оренди, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу було відмовлено у задоволенні його клопотань у звязку з тим, що враховуючи бажання ОСОБА_1 займатись фермерським господарством та цільове призначення земельних ділянок (землі запасу) їй необхідно розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 210 ЦК України та частиною 1 статті 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 19 ЗК України закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, правовий режим земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначається статтею 31 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Відповідно до частини другої цієї статті громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення ».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства.

Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України).

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 5 березня 2013 року в справі № 21-417а 12.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, а твердження позивача про те, що землі сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та для ведення фермерського господарства відносяться до однієї категорії земель, а тому надання земельних ділянок в межах однієї категорії не потребує розробки проекту відведення земельної ділянки по зміні її цільового призначення, є помилковим та таким, що не ґрунтується на законі.

Щодо позовної вимоги стосовно зобовязання Головне управління Держземагенства у Запорізькій області надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення :06:030:0017 площею 38,1846 га, :02:013:0025 площею 43,7 га та :02:011:0033 площею 23,7799 га для ведення фермерського господарства для подальшої передачі в користування на умовах оренди, то в цій частині позовних вимог також слід відмовити, оскільки суд не вбачає порушень відповідачем вимог чинного законодавства у відмові у наданні такого дозволу.

Керуючись ст.ст. 158-163, 186 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.В. Сіпака