Справа № 826/10306/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 листопада 2015 року 16:50 № 826/10306/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кобилянського К.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом приватного підприємства «Приватна виробничо-комерційна фірма «Проксин»
до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Приватна виробничо-комерційна фірма «Проксин» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві, у якій просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.05.2015 №, №.

Ухвалами суду від 04.06.2015 відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 15.06.2015, яке в подальшому відкладалось з метою отримання додаткових доказів по справі для вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що не погоджується з висновками акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податкового кредиту та витрат є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову заперечував, при цьому посилаючись на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку податкового органу, мають ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентами є недійсними та такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до податкового кредиту та витрат. Крім того, ДПІ посилається на те, що до перевірки позивач не надав всіх витребуваних документів по взаємовідносинам з контрагентами за перевіряємий період. За таких обставин, податковий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, відповідно до положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за поданим сторонами письмовим клопотанням про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

12 травня 2015 відповідачем, на підставі акта перевірки від 10.04.2015 № 180/26-57-22-02, прийнято наступні податкові податкове повідомлення:

- № , яким позивачу за порушення п.п. 138.1, 138.5.1, 139.1 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 2 481 757 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 1 985 406,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 496 351,50 грн.;

- № , яким позивачу за порушення п.п. 198.1, 198.4, 198.6, 200.1, 200.3 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 1 445 242,50 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 957 495,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 478 747,50 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, ґрунтується на обставинах, в тому числі, безтоварності господарських операцій між позивачем і ТОВ «НІФРИТ МОНТАЖГРУПП», ТОВ «ВИДАР ТРАНС УКРАЇНА», ТОВ «Прімадін Лідер», ТОВ «Ортфін Ліга», ТОВ «ВОЯН», ТОВ «АСТЕГ», ТОВ «АНОНСЕР ТОРГ», ТОВ «УКРАЇНСЬКО-ЧЕСЬКА КОМПАНІЯ «УКРАЇНА», ТОВ «КЕЙПЕР СІТІ СТРОЙ», ТОВ «АСТЕГ», ТОВ «МІКРОКОМ», ТОВ «ВОЯН», ТОВ «ДК «ТОРГ-СЕРВІС», ТОВ «БІАНС», ТОВ «ВОЛГОБАЛТ АГРО», ТОВ «АНОНСЕР ТОРГ», ТОВ «ГЛОБАЛ ЮКРЕЙН ЛТД».

Окружний адміністративний суд міста Києва частково погоджується з такими доводами відповідача, враховуючи наступне.

03 листопада 2014 між позивачем і ТОВ «Воян» укладено договір № 253 постачання товару, відповідно до умов якого постачальник приймає на себе зобов'язання поставити, а покупець сплатити та отримати товар на умовах дійсного Договору в асортименті, за цінами, вказаними у рахунках-фактурах та накладних, які є невід'ємною частиною дійсного Договору.

Ціна на товар, що постачається, встановлюється в національній валюті України та вказується в рахунках-фактурах та накладних, що підписуються Сторонами.

Загальна вартість Договору складається з суми всіх накладних до дійсного Договору.

Якість товару, що постачається за умовами договору постачальником, повинна відповідати діючим нормативним документам.

Покупець отримує товар згідно рахунка та накладної від постачальника за узгодженням сторін: або шляхом самовивозу; або шляхом постачання товару транспортними службами покупця.

Витрати на транспортування товару, у випадку, передбаченому у пункті 4.1.2 дійсного Договору, виконуються за рахунок покупця або постачальника згідно домовленості.

Право власності на поставлений товар переходить до покупця в момент відвантаження зі складу постачальника або розвантаження на складі покупця.

На підтвердження належного виконання умов договору, позивач до матеріалів справи надав належним чином завірені копії податкових накладних, видаткових накладних та рахунків-фактур (а.с. 160-180 Том ІХ).

На підтвердження використання придбаного у ТОВ «Воян» товару в рамках власної господарської діяльності позивач до матеріалів справи надав, наприклад, видаткову накладну № РН-0000228 від 20.11.2014, згідно якої товар, що був придбаний позивачем у ТОВ «Воян» за видатковою накладною № 59 (а.с. 166 Том ІХ), бул реалізований ТОВ «ВКФ «Елкос» за видатковою накладною № РН-0000228 (а.с. 184 Том ХХІ).

Крім того, наприклад, інтегральний аспіраційний блок ІСАМ для системи АПС, що придбаний позивачем у ТОВ «Воян» за видатковою накладною № 77 від 25.11.2014 (а.с. 161 Том ІХ), реалізований позивачем 28.11.2014 ТОВ «Термінал Бровари» за видатковою накладною № РН-0000221, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 176 Том ХХІ).

Суд вбачає економічну доцільність проведення вказаних вище операцій купівлі-продажу товарів, адже, на приклад, інтегральний блок куплений позивачем у ТОВ «Воян» за ціною 65025 грн. (з ПДВ), в подальшому був реалізований ТОВ «Термінал Бровари» за ціною 76500 грн. (з ПДВ).

За таких обставин, доводи контролюючого органу про неправомірність формування позивачем податкового кредиту в частині в сумі 12 571,07 грн. та витрат в сумі 62 854,83 грн. є безпідставними, а податкові повідомлення-рішення в цій частині підлягають скасуванню.

Проте, оскільки позивач не надав до матеріалів жодних доказів подальшої реалізації, зберігання, обліку, перевезення товару за іншими видатковими накладними, виписаними ТОВ «Воян», то суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення в цій частині скасування не підлягають.

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Астег» з жовтні-листопад 2014, суд встановив наступне.

В жовтні 2014 між позивачем (замовник) і ТОВ «Астег» (виконавець) укладено договір № 01/10-2014-05 (а.с. 231-232 Том ІV), згідно якого виконавець, на умовах передбачених даним договором, зобов'язується здійснити будівельно-монтажні роботи на об'єктах замовника, а замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх.

На підтвердження виконання даного договору, позивач до матеріалів справи надав копії актів здачі-приймання виконаних робіт та рахунки-фактури (а.с. 230-250 Том ІV; а.с. 1-60 Том VІ), згідно яких контрагентом в жовтні 2014 на користь позивача були виконані штукатурні роботи, монтаж конструкцій, будівельні роботи по ліфтам, улаштування покрівлі з профлиста, тощо. Податковий кредит сформовано позивачем на підставі податкових накладних (а.с. 169-208 Том ІІІ).

В листопаді 2014 між позивачем (замовник) і ТОВ «Астег» (виконавець) укладено договір № 03/11-2014-03 (а.с. 107-108 Том ІХ), відповідно до умов якого виконавець на умовах, передбачених даним договором, зобов'язується здійснити роботи на об'єктах замовника. Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх.

На підтвердження виконання договору № 01/11-2014-03, позивач до матеріалів справи надав копії податкових накладних, актів здачі-приймання робіт (надання послуг) та рахунки-фактури, які наявні в матеріалах справи (а.с. 109-126 Том ІХ).

Проте, позивач до матеріалів справи не надав доказів, які б підтверджували необхідність та економічну доцільність укладення вказаних вище договорів. Матеріали справи не містять в собі договорів та документів, що підтверджують їх виконання, які були б укладені між позивачем і первинними замовниками, та для належного виконання яких позивач і залучив субпідрядника - ТОВ «Астег». Суд звертає увагу на те, що акти здачі-приймання робіт не містять в собі прізвища, ім'я, по-батькові, а також посад осіб, які складали дані документи.

До того ж, акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не містять в собі інформацій про те, де саме (на яких об'єктах) ТОВ «Астег» виконувало в інтересах позивача роботи по улаштуванню бетонної підлоги, облаштування отворів для монтажу, монтаж конструкцій, тощо. В актах здачі-приймання робіт не зазначено, з чиїх матеріалів виконувались роботи, а позивач не надав договорів купівлі будівельних матеріалів. Акти здачі-приймання робіт не містять також інформації про те, хто саме купував такі будівельні матеріали.

Згідно актів здачі-приймання робіт № 108 від 30.10.2014, № 107 від 30.10.2014, № 106 від 30.10.2014 ТОВ «Астег» на користь позивача були виконані роботи з сервісного обслуговування систем, послуги управління проектом та консалтингові послуги.

Представник позивача не пояснив, сервісно-технічне обслуговування яких конкретно систем виконував контрагент та на якому об'єкті. Також представник позивача не пояснив, над яким проектом здійснювало управління ТОВ «Астег» та стосовно чого надавались консалтингові послуги.

Позивач не надав проекту, над яким здійснювалось управління, матеріали даної справи в собі не містять.

Враховуючи викладене, матеріалами справи не підтверджується правомірність формування податкового кредиту та витрат по ТОВ «Астег».

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Анонсен Торг», суд зазначає наступне.

В перевіряємому періоді між позивачем (покупець) і ТОВ «Анонсен Торг» (продавець) укладено два однотипні договори № 1010/14 від 10.10.2014 (а.с. 69-70 Том ІІІ) та № 0111/14 від 03.11.2014 (а.с. 150-151 Том ІХ), відповідно до умов яких продавець зобов'язується у зумовлений строк передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та в установлений строк сплатити за нього грошову суму.

Право власності на товар виникає у покупця з моменту отримання товару уповноваженим на те представником.

Товар вважається зданим продавцем і прийятим покупцем згідно з кількістю, вказаною у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

В підтвердження виконання вказаних договорів, позивач до матеріалів справи надав копії рахунків-фактур, видаткових накладних, податкових накладних (а.с. 71-109 Том ІІІ; а.с. 152-157 Том ІХ), згідно яких ТОВ «Анонсен Торг» на позивача поставлено ізоляцію для труб, заглушки, утеплювач, кріплення для металевих балок, направляючі, тощо.

На підтвердження подальшої реалізації придбаного у ТОВ «Анонсен Торг» товару з метою отримання прибутку, позивач надав до матеріалів справи рахунок-фактуру № СФ-061114/03 та видаткову накладну № РН-0000210 (а.с. 103-104 Том Х), згідно яких: зчеплення в зборі, осушувач 170.6562АК, подушка двигуна М17395 та рессора 46-1259, які були придбані у спірного контрегента ТОВ «Анонсен Торг» за видатковою накладною № 28 від 06.11.2014 (а.с. 153 Том ІХ), були реалізовані ТОВ «Амерікан-Фліт» за вищевказаними рахунком-фактурою № СФ-061114/03 і видатковою накладною № РН-0000210 (а.с. 189 Том ХХІ).

Посилання на те, що товар, придбаний позивачем у ТОВ «Анонсен Торг» за видатковою накладною № СФ-95 від 19.11.2014 за 10 938,32 грн., був реалізований ТОВ «Амерікан Фліт» за видатковою накладною № РН-0000223 за 11514,05 грн., що свідчить про отримання доходу від даної господарської операції, судом відхиляються, адже видаткова накладна № РН-0000223, датована 18 листопада 2014 року, в той час як даний товар був, ніби-то, придбаний позивачем у ТОВ «Анонсен Торг», лише на наступний день - 19 листопада 2014.

Жодних інших доказів подальшої реалізації придбаного у ТОВ «Анонсен Торг» товару позивач не надав. Також позивач не надав доказів зберігання, обліку та переміщення такого товару, внаслідок чого суд дійшов висновку про те, що матеріали справи підтверджують правомірність формування позивачем податкового кредиту в сумі 4 211,66 грн. та витрат в сумі 21 058,31 грн. за наслідками господарських взаємовідносин з ТОВ «Анонсен Торг».

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в перевіряємому періоді між позивачем (покупець) і ТОВ «Українсько-Чеська Компанія «Україна» (постачальник) укладено договір № 01/10-2014 від 01.10.2014, згідно з умовами якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується за усним та/або письмовим замовленням передати, а покупець прийняти та оплатити товари.

Фактична кількість та асортимент товару, що поставляється, зазначається в рахунках-фактурах та видаткових накладних, оригінали яких видаються одночасно з отриманням покупцем товару. Разом з товаром покупець отримує і оригінал податкової накладної.

В підтвердження виконання договору № 01/10-2014 від 01.10.2014, позивач надав до матеріалів справи копії рахунків-фактур, видаткових накладних та податкових накладних (а.с. 219-227 Том VIІI).

Подальша реалізація товару частково підтверджується: видатковою накладною № РН-0000200 від 28.10.2014 (а.с.197 Том ІХ), згідно якої адаптер-перехідник UD-1, в кількості 12 штук, який був придбаний позивачем у ТОВ «Українсько-Чеська Компанія «Україна» за 81 000 грн. за видатковими накладними № 33 від 18.10.2014 та №77 від 21.10.2014, в подальшому був реалізований ТОВ «ВКФ «Елкос» за 90 000 грн.

Інших доказів подальшої реалізації та/або зберігання, переміщення товарів, придбаних у ТОВ «Українсько-Чеська Компанія «Україна», позивач до матеріалів справи не надав, внаслідок чого суд приходить до висновку про часткову правомірність формувань позивачем податкового кредиту в сумі лише 13500 грн. та витрат в сумі лише 67500 грн.

Крім того, 03.11.2014 між позивачем (покупець) і ТОВ «Волгобалт Агро» укладено договір поставки № 03/11/14/-02 (а.с. 138-139 Том VIII), відповідно до умов якого продавець зобов'язався у визначений строку передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язався прийняти на оплатити товар.

Товаром за даним договором є плівка ПВХ, монтажні набори, дріт, сповіщувач руху, U-профіль, стійка стінового профілю, утеплювач, тощо.

На підтвердження поставки товарів за даним договором, позивач до матеріалів справи надав належним чином завірені копії рахунків-фактур, видаткових та податкових накладних (а.с. 140-216 Том VIII).

В обґрунтування економічної доцільності придбання товарів у ТОВ «Волгобалт Агро», позивач до матеріалів справи надав докази реалізації таких товарів, наприклад, на ТОВ «Роял Кейтерінг». Зокрема, товар, що був придбаний у ТОВ «Волгобалт Агро» за 3700 грн. (згідно видаткової накладної № СФ-97 (а.с. 141 Том VIII)), в подальшому був реалізований ТОВ «Роял Кейтерінг» за видатковою накладною № 1 за 3931,20 грн. (а.с. 190 Том ХІ).

Оскільки інших документів, які підтверджують реалізацію та/або зберігання, перевезення товару, позивач не надав, то суд дійшов висновку про часткову правомірність формування позивачем податкового кредиту в сумі лише 616,75 грн., витрат в сумі лише 3083,77 грн.

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Глобал Юкрейн Лтд» в листопаді 2014, суд зазначає наступне.

Згідно умов договору № 03/11-2014 від 03.11.2014 (а.с. 228-229 Том VIII), позивач придбав у ТОВ «Глобал Юкрейн Лтд» товар - «Рейковий хід для баштового крану Лібхер, 50К».

На підтвердження придбання товару позивач надав рахунок-фактуру, видаткову та податкову накладні (а.с. 230-232 Том VIII).

Однак, оцінивши докази подальшої реалізації даного товару, суд встановив, що на підтвердження реалізація товару «Рейковий хід для баштового крану Лібхер, 50К» позивач надав до матеріалів справи договір поставки № 06061401 від 06.06.2014 (а.с. 25-28 Том Х), додаток № 6 до договору (а.с. 34 Том Х) та видаткову накладною № 79, згідно з якими товар, придбаний у ТОВ «Глобал Юкрейн Лтд», було реалізовано ТОВ «Будтехніка Саез».

Проте, як вбачається з видаткової накладної № 79, вона датована 27.10.2014, в той час як позивач, ніби-то, придбав баштовий кран у спірного контрагента лише 03.11.2014.

Враховуючи той факт, що позивач фізично не міг придбати баштовий кран, який за декілька днів до цього вже був ним проданий на ТОВ «Будтехніка САЕЗ», суд дійшов висновку, що позивач не купував баштовий кран у ТОВ «Глобал Юкрейн Лтд», внаслідок чого ТОВ «Проксин» позбавлено можливості формувати показники податкової звітності за наслідками безтоварної господарської операції.

Також, суд встановив, що в перевіряємому періоді між позивачем (замовник) і ТОВ «Кейпер Сіті Строй» (підрядник) укладено договір № 03-11/2014 на виконання робіт. Відповідно до умов даного договору, замовник доручає, а підрядник бере на себе зобов'язання виконати на умовах, передбачених даним договором, будівельно-монтажні роботи на об'єктах замовника. Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи та оплатити їх.

Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що після завершення робіт сторони підписують акт про приймання виконаних робіт.

Виконання договору № 03-11/2014 документально було оформлено сторонами шляхом складання та підписання рахунків-фактур, актів здачі-приймання робіт (надання послуг) по податкових накладних (а.с. 185-283 Том ІХ), відповідно до яких ТОВ «Кейпер Сіті Строй» виконало на користь позивача роботи по улаштуванню гідроізоляції, монтаж конструкцій, та будівельно монтажні роботи.

В актах здачі-приймання робіт не зазначено, а матеріали справи не містять в собі письмових доказів з приводу того, де саме, з якою метою, чиїми матеріалами та в чиїх інтересах ТОВ «Кейпер СіТі Строй» виконувало роботи по улаштуванню гідроізоляції, монтажу конструкцій, будівельно-монтажні роботи, влаштуванню протифільтраційного екрану, тощо.

Економічну вигоду від виконання таких робіт шляхом залучення ТОВ «Кейпер Сіті Строй» представник позивача також не пояснив.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується правомірність формування позивачем показників податкової звітності за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Кейпер Сіті Строй».

Надаючи правову оцінку правомірності формування позивачем спірних показників податкової звітності за листопад 2014 по взаємовідносинам з ТОВ «Мікроком», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Мікроком» у листопаді 2014 виникли господарсько-договірні правовідносини, за якими ТОВ «Мікроком» на користь позивача передано товар: гак ринви Plannja 125 коричневий, держак труби Profil metal. L100 130, заглушка ринви Plannja 150 коричнева, коліно Profil 100 цегляне, тощо.

На підтвердження даних обставин позивач надав до матеріалів справи копії разунків-фактур, видаткових та податкових накладних (а.с. 67-78 Том V). Інших документів позивач не надав.

Так, сам по собі документ під назвою «видаткова накладна», навіть за умови його складення у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», не може бути безумовним та виключно - достатнім доказом фактичності вчинення господарської операції, як то постачання товару, адже обставина руху товару між суб'єктами господарювання тягне за собою наслідком внесення змін до відповідних регістрів бухгалтерського обліку, на підставі яких власне і формуються в подальшому відповідні показники податкової звітності.

Тобто, в разі фактичного виконання господарської операції у формі поставки товару, вбачається за можливе прийти до висновку про обов'язковість причинно-наслідкового зв'язку між оформленням видаткової накладної, змінами в бухгалтерському обліку підприємства на підставі такої видаткової накладної та подальшим відображенням матеріальних показників господарської діяльності підприємства в його (підприємства) податковій звітності.

Наполягаючи на фактичності виконання поставок товару з боку зазначеного вище контрагента, позивач до матеріалів справи не надає жодного належного та допустимого письмового доказу відображення господарських операцій в бухгалтерському обліку підприємства станом на дати, зазначені в видаткових накладних.

Надходження товарів, як і інших запасів, оформлюється первинними документами: накладна, рахунок-фактура, прибутковий ордер, платіжна вимога-доручення, податкова накладна тощо. При цьому, відповідальною на підприємстві особою здійснюється приймання товарів за кількістю і якістю.

Регістром аналітичного обліку з обліку товарів на складі є картка складського обліку.

В підтвердження фактичності оприбуткування товарів на складі, позивач до матеріалів справи не надав роздруківок по рахунку 28/відповідних субрахунках. Не надав також позивач і карток складського обліку, що в сукупності свідчить про не підтвердження документально наявності товарів на складі позивача на дати, що вказані у видаткових накладних ТОВ «Мікроком».

Представник позивача не пояснив суду, яким чином обліковувалось надходження та подальший рух придбаного товару виключно на підставі видаткових накладних.

За таких обставин, надані до матеріалів справи копії видаткових накладних відхиляються судом як доказ поставки (в т.ч. перевезення товару), адже за умови відсутності доказів змін в оборотних/необоротних активах підприємства, дані документи не є належними доказами правомірності формування показників бухгалтерського обліку в частині податкового кредиту і витрат. До того ж, оскільки, як вже зазначалось, значну частку оборотних активів на підприємстві складають запаси, а позивачем до матеріалів справи не надано доказу обліку запасів (придбаних товарів), надані позивачем документи відхиляються судом як докази повідомлених в них обставин поставки товару.

З аналогічних підстав суд приходить до висновку про неправомірність формування позивачем податкового кредиту та витрат по взаємовідносинам з ТОВ «ДК «Торг-Сервіс» і ТОВ «Банс», адже в підтвердження формування спірних показників податкової звітності позивач надав до матеріалів справи лише: 1) по ТОВ «ДК «Торг-Сервіс» - договір поставки № 04/11-14/05, копії рахунків-фактур, видаткових та податкових накладних (а.с. 129-149 Том ІХ; а.с. 3-34 Том VIII); 2) по ТОВ «Біанс» - договір № 23/11-14, копії рахунків-фактур, видаткових та податкових накладних (а.с. 37-137 Том VIII).

За таких обставин, суд відзначає, що наявність законодавчо визначених документів для формування податкового кредиту та витрат, зокрема, наявність податкових та видаткових накладних, виписаних платником податку, є обов'язковою, але, не безумовною підставою для визнання правомірності формування платником податку показників податкової звітності за умови, якщо судом буде встановлено, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, в тому числі, коли господарські операції не мали реального характеру через їх безтоварність.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що наявність доказів оплати є достатнім доказом правомірності віднесення сум до податкового кредиту та витрат, адже, як зазначено вище, первинні бухгалтерські та податкові документи є підставою для змін в бухгалтерському та податковому обліку підприємства, виключно за умови фактичного вчинення господарської операції.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2008 за результатами розгляду скарги Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євротрейд» до ДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Тобто, наявність самих лише обставин укладання цивільно-правового договору, формальних доказів про його виконання, не є безумовним свідченням правомірності здійснення змін у податковому обліку такого платника податку.

Аналогічна позиція також викладена в постанові ВАСУ від 20.02.2013 по справі №2а-4458/12/2670.

За таких обставин суд погоджується з доводами податкового органу, що позивачем безпідставно сформований податковий кредит в сумі 926 595,52 грн. (957 495-30 899,48) та витрати в сумі 10 875 539,09 грн. (11 030 036-154 496,91), що призвело до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Під час розгляду справи суд неодноразово звертав увагу позивача на необхідність надання додаткових доказів по справі, наприклад сертифікатів якості на придбані товари, товарно-транспортних накладних, бухгалтерської документації, однак окрім вищевказаних видаткових та податкових накладних, актів здачі-приймання виконаних робіт, інших доказів позивачем надано не було.

Суд звертає увагу на приписи Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11, зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі пункту 1 частини другої статті 110, статті 114 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

У відповідності до вищезазначених приписів Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11: «судам апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи частини другої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з наведеною нормою, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити у своєму рішенні поважні причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції. Наведене стосується також і доказів, які були витребувані судом першої інстанції, але не були надані позивачем або відповідачем.".

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно і всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню часково, а сума грошового зобов'язання, в якій мають бути скасовані податкові повідомлення-рішення, обраховується наступним чином:

1. 154 496,91 грн. (підтверджених витрат) * 0,18 (ставка податку на прибуток) = 27 809,44 грн. Тобто, податкове повідомлення-рішення № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині основного платежу в сумі 27 809,44 грн., штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6 952,36 грн., всього в сумі 34 761,80 грн.;

2. 30 899,48 грн. (підтверджений податковий кредит). Тобто, податкове повідомлення-рішення № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині основного платежу в сумі 30 899,48 грн., штрафних (фінансових) санкцій в сумі 7 724,87 грн., всього в сумі 38 624,35 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить присудити здійснені ним витрати по сплаті судового збору відповідно до частини задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 12.05.2015 № в частині основного платежу в сумі 27 809,44 грн., штрафних (фінансових) санкцій в сумі 6 952,36 грн., всього в сумі 34 761,80 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 12.05.2015 № в частині основного платежу в сумі 30 899,48 грн., штрафних (фінансових) санкцій в сумі 7 724,87 грн., всього в сумі 38 624,35 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь приватного підприємство «Приватна виробничо-комерційна фірма «Проксин» () понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 9 (дев'ять гривень) 10 коп.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.М. Кобилянський