Справа № П/811/2141/15
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року справа № П/811/2141/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будекспорт"

до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будекспорт" (далі позивач, ТОВ "Будекспорт") звернулось до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кіровоградської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області (далі відповідач, Кіровоградська ОДПІ), з урахуванням уточнень позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Кіровоградської ОДПІ від 03.03.2015 року №16/11-23-22-04 щодо непогодження застосування процедури податкового компромісу за результатами розгляду заяви ТОВ "Будекспорт" () по податковим повідомленням рішенням від 03.09.2012 року № та №;

- зобов'язати Кіровоградську ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області повторно розглянути заяву про застосування процедури податкового компромісу, подану ТОВ "Будекспорт" та застосувати процедуру податкового компромісу.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що товариством дотримано передбачені Податковим Кодексом України умови, необхідні для застосування податкового компромісу до податкових зобов'язань, які є неузгодженими внаслідок незакінчення процедури адміністративного оскарження.

Враховуючи те, що рішення щодо непогодження застосування процедури податкового компромісу суперечить вимогам чинного законодавства України, позивач простив його скасувати та зобов'язати контролюючий орган повторно розглянути подану ТОВ "Будекспорт" заяву.

Відповідачем подано письмові заперечення на позов, вимоги не визнаються в повному обсязі та зазначається, що прийняття оскаржуваного рішення обумовлено тим, що платником податку не дотримано умови подання заяви про компроміс по податковому повідомленню-рішенню, у зв'язку з чим просить в задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.10.2015 року подальший розгляд справи проведено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 23.02.2015 року позивачем було подано до Кіровоградської ОДПІ заяву про застосування податкового компромісу (а.с.25).

03.03.2015 року комісією з питань застосування податкового компромісу у зв'язку з тим, що відповідно до п.1.3 ст.1 розділу І "Загальні положення" Податкового кодексу України питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій не регулюються Податковим кодексом України, відповідно до вимог підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідних положень" Податкового кодексу України відмовлено в застосуванні процедури податкового компромісу по податкових повідомленнях-рішеннях від 03.09.2012 року № та № (а.с.49-50).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

17 січня 2015 року набув чинності Закон України №63-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу» (далі - Закон №63-VIII), яким внесені зміни до Податкового кодексу щодо особливостей уточнення податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість у разі застосування податкового компромісу.

Податковий компроміс - це режим звільнення від юридичної відповідальності платників податків та/або їх посадових (службових) осіб за заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку па додану вартість за будь-які податкові періоди до 1 квітня 2014 року з урахуванням строків давності, встановлених статтею 102 Податкового Кодексу. Платник податків, який вирішив скористатися процедурою податкового компромісу, під час дії податкового компромісу за такі податкові періоди має право подати відповідні уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку па додану вартість, в яких визначає суму завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств та/або суму завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Пункт 2 Закону встановлює, що сума заниженого податкового зобов'язання з податку па прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується.

Платник податків сплачує податкові зобов'язання, визначені в уточнюючому та/або податковому повідомленні-рішенні, у розмірі, передбаченому пунктом 2 цього підрозділу, протягом 10 календарних днів з дня, наступного за днем узгодження.

Закон встановлює дві групи зобов'язань, які можуть бути включені до податкового компромісу:

- суми податкових зобов'язань, які не перебували в спорах з контролюючими органами;

- суми податкових зобов'язань, які перебувають в спорах з контролюючими органами.

Абзацом першим 1 пункту 7 підрозділу 9-2 ПК України визначено, що "процедура податкового компромісу, встановлена цим підрозділом, поширюється також на неузгоджені суми податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях, щодо яких триває процедура судового та/або адміністративного оскарження, а також на випадки, коли платник податків отримав податкове повідомлення-рішення, за яким податкові зобов'язання не узгоджені відповідно до норм цього Кодексу. Досягнення податкового компромісу у такому разі здійснюється за заявою платника податків у письмовій формі до контролюючого органу про намір досягнення податкового компромісу. У таких випадках днем узгодження платником податків податкових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні, є день подання такої заяви до відповідного контролюючого органу. У разі несплати платником податків такого податкового зобов'язання у сумі, визначеній пунктом 2 цього підрозділу, таке податкове зобов'язання вважається неузгодженим".

Отже, цими нормами встановлено, що для податкових зобов'язань, які є неузгодженими внаслідок не закінчення процедури судового та/або адміністративного оскарження, та для інших неузгоджених податкових зобов'язань, до яких закон встановлює можливість застосування податкового компромісу, достатнім для застосування податкового компромісу є подання заяви про намір досягнення податкового компромісу та сплата 5 % від визначеної в ній суми без будь-яких перевірок з боку контролюючого органу.

Тобто, у випадку оскарження податкового повідомлення-рішення в судовому порядку, Законом №63-VIII будь-яких повноважень контролюючого органу щодо відмови в застосуванні податкового компромісу у таких випадках Законом не передбачено.

Так, пункт 7 Закону про податковий компроміс містить чіткі умови застосування процедури податкового компромісу до таких податкових зобов'язань, а саме лише наявність заяви платника податків у письмовій формі про намір досягнення податкового компромісу та сплата узгоджених за податковим компромісом сум податкових зобов'язань у визначений термін.

Матеріали справи свідчать, що позивачем застосована процедура податкового компромісу саме за пунктом 7 підрозділу 9-2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, оскільки щодо податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток, визначених в податкових повідомленнях-рішеннях № та № від 03.09.2012 року, тривала процедура адміністративного оскарження (а.с.35-40, 44-47).

Подання такої заяви є днем узгодження визначених зобов'язань, а сплата таких узгоджених зобов'язань підтверджує досягнення податкового компромісу.

При цьому податковий компроміс розповсюджується виключно на факти заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість (у зв'язку із завищенням податкового кредиту) та податку на прибуток (у зв'язку із завищенням витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування).

Законом встановлено інформаційний характер процедури податкового компромісу щодо неузгоджених сум податкових зобов'язань, по яких не завершена процедура судового оскарження. Нормами ПК України чітко встановлено, що для податкових зобов'язань, які є неузгодженими внаслідок не закінчення процедури судового та/або адміністративного оскарження, достатнім для застосування податкового компромісу є подання платником податків заяви про намір досягнення податкового компромісу та сплата 5 % від визначеної в ній суми без будь-яких перевірок з боку контролюючого органу.

Приймаючи рішення про непогодження заяви про застосування податкового компромісу Кіровоградська ОДПІ рішенням від 03.03.2015 року невірно застосувала вимоги ст.102 ПК України в даних правовідносинах.

Статтею 102 ПК України визначено строки давності та їх застосування, а саме:

- пункт 102.1 визначає строки для визначення грошових зобов'язань платників податків контролюючим органом;

- пункт 102.4 встановлює строки стягнення податкового боргу, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання.

Формулювання в пункті 1 Закону №63-VIII "з урахуванням строків давності" не вказує, який саме строк підлягає застосуванню в податковому компромісі і не дає чіткої вказівки на момент, з якого обраховуватимуться строки давності, передбачені статтею 102 ПК України. А в пункті 7 Закону щодо можливості застосування податкового компромісу по зобов'язаннях, донарахованих контролюючим органом, критерієм для застосування компромісу є неузгодженість податкового-повідомлення рішення, без прив'язки до строків давності, встановлених ст. 102 ПК України. Це пояснюється тим, що згідно з пунктом 102.1 ПК України контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п. 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Пунктом 57.3. ст. 57 ПКУ передбачено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними Податковим кодексом, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Аналіз вказаних статей Податкового кодексу України вказує, що граничний строк сплати податкових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом і оскаржуваних платником податків в судовому порядку, настає по закінченні 10 календарних днів після набрання рішенням суду законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, податкові зобов'язання визначені у податкових повідомленнях-рішеннях № та № від 03.09.2012 року є неузгодженими, оскільки триває процедура адміністративного оскарження, граничний термін сплати грошових зобов'язань по оскаржуваному повідомленню-рішенню не настав, тому перебіг строку давності тривалістю 1095 календарних днів не закінчився. Дана обставина не потребує додаткового доказування, оскільки не заперечувалась жодною із сторін.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в оскаржуваному рішенні Кіровоградської ОДПІ про непогодження застосування процедури податкового компромісу відсутнє нормативне обґрунтування застосування строків давності тривалістю 1095 календарних днів, не зазначено причини та момент, з якого контролюючий орган почав обрахунок цього строку.

Суд звертає увагу на те, що положеннями підрозділу 9-2 Розділу ХХ Перехідні положення ПК України не передбачено такої умови відмови в у застосуванні податкового компромісу як перебування підприємства в статусі "банкрута".

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що спірне рішення прийнято Кіровоградською ОДПІ з порушенням основоположного принципу податкового законодавства України, а саме, принципу презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПКУ).

Аналогічні положення передбачені п. 56.21 ст. 56 ПКУ, відповідно до якого у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таким чином, оскільки Кіровоградською ОДПІ визначено податкові зобов'язання ТОВ "Будекспорт" з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість за господарськими операціями, які відбувались в квітні 2009 березні 2012 року, на підставі підпункту 102.2.2 пункту 102.2 статті 102 ПКУ, відтак дані податкові зобов'язання відповідають умовам податкового компромісу, з огляду на період їх виникнення (до 01.04.2014 року) та відповідність строкам давності, визначених статтею 102 ПКУ, як того вимагає пряма норма, передбачена пунктами 1 та 11 підрозділу 92 розділу XX Перехідних положень ПКУ.

Згідно із пунктом 2 підрозділу 92 розділу XX Перехідних положень ПКУ сума заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість сплачується в розмірі 5 відсотків такої суми. При цьому 95 відсотків суми заниженого податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та/або податку на додану вартість вважаються погашеними, штрафні санкції не застосовуються, пеня не нараховується. Сума погашеного податкового зобов'язання з податку на прибуток та/або податку на додану вартість в розмірі 95 відсотків внаслідок застосування податкового компромісу не враховується для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що ТОВ "Будекспорт" дотримано передбачені ПК України умови, необхідні для вирішення питання щодо застосування податкового компромісу до податкових зобов'язань, які є неузгодженими внаслідок незакінчення процедури адміністративного оскарження, зокрема подано заяву платника податків у письмовій формі про намір досягнення податкового компромісу.

Натомість, Кіровоградською ОДПІ прийнято рішення від 03.03.2015 року № 16/11-23-22-04 про непогодження застосування процедури податкового компромісу всупереч та з помилковим трактуванням норм ПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення чи діями суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином, підставами для визнання рішення протиправним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання рішення протиправним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як вбачається з заявлених позовних вимог, позивачем обрано спосіб захисту його прав, який, зокрема, полягає у зобов'язанні Кіровоградської ОДПІ застосувати процедуру податкового компромісу відповідно до поданої ТОВ "Будекспорт" заяви.

Однак, згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_1 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_1 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 № П-278/10.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на зазначене, виконання повноважень, які покладені на відповідача, в тому числі щодо прийняття рішення про погодження податкового компромісу, за своєю правовою природою, є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

За таких умов, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в частині зобов'язання податкового органу застосувати процедуру податкового компромісу по заяві, поданій ТОВ "Будекспорт".

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будекспорт" задовольнити частково.

2.Визнати визнати протиправним та скасувати рішення Кіровоградської ОДПІ від 03.03.2015 року №16/11-23-22-04 щодо непогодження застосування процедури податкового компромісу за результатами розгляду заяви ТОВ "Будекспорт" () по податковим повідомленням рішенням від 03.09.2012 року № та №.

3.Зобов'язати Кіровоградську ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області повторно розглянути заяву про застосування процедури податкового компромісу, подану ТОВ "Будекспорт".

4.В решті позовних вимог - відмовити.

5.Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будекспорт" судові витрати у розмірі 73,08 грн. (сімдесят три грн.08 коп.).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Жук