Справа № 826/13454/15
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Бистрик Г.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Межевича М.В., Сорочка Є.О.,

при секретарі: Гуменюк Т.В.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» звернулися в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення № від 20 квітня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає судовому розгляду справи. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанову суду - скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п. 4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів реальності операцій та використання придбаних послуг у власній господарській діяльності, а тому Окружний адміністративний суд міста Києва погодився з висновками контролюючого органу про порушення позивачем норм Податкового кодексу України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового законодавства з податку на додану вартість за листопад та грудень 2014 року. За результатами вказаної перевірки складено акт від 06.04.2015 року № 173/26-57-22-05-10/38076851.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на 315 401,00 грн..

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 20 квітня 2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 315 401,00 грн. за основним платежем, на 78 850 грн. за штрафними санкціями.

Підставою для нарахування відповідачем відповідної суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість стали висновки податкового органу про безтоварність здійснених позивачем з контрагентом господарських операцій.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що надані позивачем акти надання послуг та податкові накладні містять загальний опис господарської операції - «логістичні послуги». При цьому, із жодних наданих позивачем документів неможливо встановити, які саме послуги надавались (перевезення, розвантаження, зберігання тощо).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство прогресивних бізнес-стратегій» договір про надання логістичних послуг від 01 листопада 2014 року № 01/11/14-2.

Відповідно до умов якого, Товариство з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» (замовник) доручає і оплачує, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство прогресивних бізнес-стратегій» (виконавець) зобов'язується зберігати товар, складати заявки на навантаження товару, заповнювати необхідні документи, підготовлювати вантаж до перевезення, розвантажувати та перевантажувати товар, сортувати, пакувати товар, маркувати товари.

На підтвердження реальності вказаного правочину позивачем надано: акти надання послуг, податкові накладні, заявки по організації роботи з логістичних послуг, докази оплати, копії яких наявні в матеріалах справи.

Слід зазначити, що позивачем було замовлено логістичні послуги у Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство прогресивних бізнес-стратегій» на виконання умов договорів з торговими мережами.

Надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство прогресивних бізнес-стратегій» на користь позивача логістичних послуг підтверджується заявками по організації робіт з логістичних послуг, товарно-транспортними накладними, видатковими та податковими накладними.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що зазначені заявки не можуть вважатися юридично значимими документами для підтвердження замовлення та виконання послуг за договором від 01.11.2014 року, оскільки в кожній заявці по організації робіт з логістичних послуг зазначено: найменування послуг та товару, щодо яких було здійснено логістичні послуги, замовника послуг та виконавця послуг. Крім того, заявки завірені підписами та печатками сторін.

Податковий кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» за період, що перевірявся, сформований на підставі податкових накладних отриманих в тому числі від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство прогресивних бізнес-стратегій», яке було на момент видачі податкових накладних зареєстроване у встановленому порядку податковим законодавством, як платник податку на додану вартість та відповідно до законодавства мало право на видачу податкових накладних, які надавалися під час перевірки та відображені в акті.

Крім того, акти про надання послуг підписанні між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство прогресивних бізнес-стратегій» відповідають ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки фіксують факти здійснення господарських операцій, а саме надання логістичних послуг та мають обов'язкові реквізити.

Відсутність власних трудових ресурсів у контрагента позивача жодним чином не може свідчити про безтоварність укладених правочинів, оскільки не позбавляє права суб'єкта господарювання залучати до виконання зобов'язань за укладеними правочинами третіх осіб.

Вчинення платником податків дій, що мають за своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчиненні з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Також, в оскаржуваному судовому рішенні судом першої інстанції зазначено, що основні види економічної діяльності контрагентів позивача не відповідають фактично здійсненим господарським операціям з позивачем. Вказане, на думку суду першої інстанції, свідчить про безтоварність укладених правочинів.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками, оскільки податкове законодавства не надає право суб'єкту господарювання здійснювати податковий контроль за правильністю зазначення видів економічної діяльності у податковій звітності його контрагентів. Крім того, зазначене не може свідчити про безтоварність укладених позивачем з контрагентами договорів.

Викладені в акті перевірки висновки про нікчемність договорів, укладених позивачем з його контрагентами зроблені відповідачем з перевищенням компетенції органів державної податкової служби, оскільки Податковий кодекс України та Закон України «Про державну податкову службу в Україні» не надають податковим органам повноважень на встановлення фактів порушення платниками податків норм цивільного або господарського законодавства. Зазначені нормативно-правові акти не містять норм, які б наділяли відповідача повноваженнями на визнання правочинів нікчемними або такими, що не відповідають вимогам законодавства та повноваженнями на оцінку відповідності будь-якого правочину вимогам ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України. Повноваження на встановлення законності правочинів, вчинених позивачем за тими критеріями ознак, що містяться в складеному відповідачем акті перевірки, належать виключно до компетенції суду.

Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім пов'язаних з його недійсністю.

Проте, існування обставин, які б свідчили про нікчемність укладених позивачем з контрагентами договорів, у даній справі податковим органом не доведено.

Водночас, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується належним чином оформленими первинними документами, укладені договори відповідають економічному змісту та діловій меті, здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі активів позивача.

Зазначене повністю спростовує доводи відповідача та висновки суду першої інстанції, що здійснені між позивачем і контрагентом господарські операції не мали реального характеру, а використовувались виключно для зменшення податкових зобов'язань позивача.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого спірного податкового повідомлення-рішення, а доводи апелянта спростовують висновки суду першої інстанції, в зв'язку з чим спірне рішення підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року та постановлення нової про задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати стягненню з Державного бюджету України.

Сплачений позивачем судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 41, 158, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254, КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року - скасувати.

Постановити нове рішення по справі, яким вимоги позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення № від 20 квітня 2015 року - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби № від 20 квітня 2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАДЕВЕ» 487,20 грн. судового збору за подання адміністративного позову та 5 357,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки передбачені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови суду виготовлено 11.11.2015 року.

Головуючий суддя: Бистрик Г.М.

Судді: Межевич М.В.

Сорочко Є.О.

Головуючий суддя Бистрик Г.М.

Судді: Сорочко Є.О.

Межевич М.В.