Справа № 2а-3145/10/0970
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2010-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2010 р. Справа № 2a-3145/10/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Суддя Остапюк С.В.

за участю секретаря Дутчак Л.В.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Державної податкової інспекції в Надвірнянському районі Івано-Франківської області ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про скасування податкових повідомлень-рішень за №/0 та за №/0 від 11.03.2010 року, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2010 року субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Надвірнянському районі Івано-Франківській області (далі відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень за №/0 та за №/0 від 11.03.2010 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно, в порушення приписів розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», статей 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», 7 Закону України «Про податок на додану вартість», безпідставно нараховані податкові зобовязання з сплати податку з доходів фізичних осіб в розмірі 8 091, 19 гривень та податку на додану вартість з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 57 684, 01 гривень.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав вказаних в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, на адресу суду направив письмове заперечення проти заявлених позовних вимог, мотивоване тим, що позивач безпідставно включила до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість та до валових витрат кошти сплачені за придбані запчастини для власних вантажних автомобілів, оскільки нею не вівся податковий облік, використання власного майна для здійснення підприємницької діяльності є одним із способів розпорядження майном фізичної особи, а чинним законодавством не передбачено можливості вважати майно, що перебуває у власності фізичної особи, основними фондами субєкта господарювання, якщо громадянин зареєстрований підприємцем.

Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених в письмовому запереченні, суду пояснив, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень рішень є віднесення позивачем до складу валових витрат та включення до складу податкового кредиту сум сплачених коштів та податку на додану вартість при придбанні запчастин та ремонту транспортних засобів, що використовувались позивачем при здійсненні господарської діяльності, які були зареєстровані за позивачем як за фізичною особою (а не підприємцем). Вказана обставина, на думку, представника відповідача є перешкодою для віднесення до складу валових витрат та включення до складу податкового кредиту вказаних коштів.

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши докази, встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою підприємцем 06.07.2007 року та з 09.07.2007 року перебуває на податковому обліку, 18.11.2008 року зареєстрована як платник податку на додану вартість, про що видано свідоцтво за №100151242, здійснює підприємницьку діяльність в тому числі автомобільного вантажного транспорту (КВЕД 60.24.0) на підставі ліцензії серії АВ за №355439 від 31.07.2007 року.

В період з 08.02.2010 року до 26.02.2010 року Державною податковою інспекцією в Надвірнянському районі Івано-Франківської області проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 за період з 09.07.2007 року до 31.12.2009 року.

В ході проведення вказаної перевірки відповідачем встановлені порушення податкового законодавства, допущені позивачем, зокрема абзацу 2 підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого занижено суму до сплати податку на додану вартість всього на 38 456, 01 гривень, у тому числі за листопад 2008 року у сумі 161, 99 гривень, за грудень 2008 року у сумі 8175,09 гривень, за січень 2009 року в сумі 926, 67 гривень, за лютий 2009 року у сумі 283, 27 гривень, за березень 2009 року у сумі 4469,86 гривень, за квітень 2009 року в сумі 4202, 93 гривень, за травень 2009 року у сумі 2512,10 гривень, за червень 2009 року в сумі 818, 82 гривень, за липень 2009 року у сумі 3233, 59 гривень, за серпень 2009 року у сумі 3392, 39 гривень, за вересень 2009 року у сумі 10 279,30 гривень; порушення розділу ІV статті 13, статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», у результаті чого занижено оподатковуваний дохід за період з 01.08.2009 року до 31.12.2009 року на суму 53 941, 29 гривень та не сплачено до бюджету податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 8 091, 19 гривень.

Підставою для визначення порушення позивачем розділу ІV статті 13, статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»слугували висновки відповідача про те, що позивач за період з 01.08.2009 року до 31.12.2009 року до валових витрат віднесла придбані запчастини та проведений ремонт основних засобів, які зареєстровані в Надвірнянському ВРЕР УДАІ в Івано-Франківській області на постійному обліку на неї, як громадянина та не зареєстровані на неї ж, як на субєкта підприємницької діяльності, а саме автомобілі НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та на тимчасовому обліку автомобілі Volvo FM12 державний номерний знак НОМЕР_4, Volvo12-420 державний номерний знак НОМЕР_5, напівпричепи Kogel державний номерний знак НОМЕР_6, які позивач використовує у підприємницькій діяльності (а.с. 18-20).

Підставою для здійснення відповідачем висновку про заниження позивачем належних до сплати сум податку на додану вартість слугували виявлені під час перевірки факти включення до складу податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість в загальному розмірі 38 456, 01 гривень на закупівлю запчастин та ремонт вищевказаних транспортних засобів, виходячи з того, що такі дії позивача є порушенням абзацу 2 підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»оскільки фізична особа підприємець ОСОБА_1, фактично не є субєктом права власності на автомобілі, не має законних підстав щодо податкового кредиту з податку на додану вартість (а.с.25-28).

За наслідками перевірки складено акт за №1100/17/НОМЕР_7 від 26.02.2010 року, за результатами розгляду якого 11.03.2010 року відповідач виніс оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Під час проведення Державною податковою інспекцією в Надвірнянському районі Івано-Франківської області перевірки позивача та в судовому засіданні факти використання позивачем в період, що підлягав перевірці автомобілів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_8, автомобілів Volvo FM12 державний номерний знак НОМЕР_4, Volvo12-420 державний номерний знак НОМЕР_5, напівпричепу Kogel державний номерний знак НОМЕР_6, закупівля до них запчастин та їх ремонт визнані сторонами, в суду не виникло сумніву в достовірності цих обставин та у добровільності їх визнання, а тому, у відповідності до частини 3 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, факт використання позивачем в своїй підприємницькій діяльності вказаних транспортних засобів, закупівля для них запчастин та їх ремонт у обсягах та в розмірах зазначених в акті перевірки за №1100/17/НОМЕР_7 від 26.02.2010 року не потребує доказування перед судом (а.с.8-33).

Відповідно до статті 2, частини 1 статті 318 Цивільного кодексу України субєктами права власності є Український народ, фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Частиною 1 статті 320 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статті 325 Цивільного кодексу України субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до частини 2 статті 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Суд зазначає, що субєктом права власності визнається фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, яке не може знаходитися взагалі у власності фізичної особи, і водночас законодавчо не відокремлюється такий субєкт права власності як фізична особа-підприємець.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»з наступними змінами та доповненнями, ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт».

Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», затверджені спільним наказом Держкомпідприємництва, Мінтрансзв'язку від 01.02.2008 за № 9/119, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21.02.2008 за № 140/14831, пунктом 1.3 яких визначено, що ліцензійні умови є обовязковими для виконання субєктами господарювання, які надають послуги з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», та субєктами господарювання, які мають діючі ліцензії з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) та з надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі.

Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за № 1388 встановлено, що державна реєстрація транспортних засобів здійснюється органами Державтоінспекції МВС лише за юридичними та фізичними особами. Тобто, реєстрації автомобілів за фізичною особою - підприємцем не передбачено.

Судом встановлено, що позивач здійснює підприємницьку діяльність на підставі ліцензії серії АВ за №355439 від 31.07.2007 року Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку України з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт». На всі транспортні засоби, які використовуються позивачем у господарській діяльності на дозволених видах робіт відповідно ліцензії, останнім отримані ліцензійні картки. Всі ці транспортні засоби відповідно до свідоцтв про реєстрацію, виданих Надвірнянським ВРЕР ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області зареєстровані за позивачем.

Таким чином, висновки Державної податкової інспекції в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про те, що підприємець ОСОБА_1, не є субєктом права власності на автомобілі зареєстровані на неї як на фізичну особу не відповідають нормам діючого законодавства.

Підставою для визначення податкових зобовязань як з податку з доходів фізичних осіб, так і податку на додану вартість податковим органом визначено відсутність у позивача права відносити до витрат повязаних з отриманням доходів та формування податкового кредиту у звязку з тим, що позивач не веде бухгалтерський облік балансової вартості груп основних фондів та згідно з положенням бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року за № 92 не нараховує амортизацію, тому не може включати в валові витрати суми за придбані запасні частини та ремонт автомобілів, які є його власністю як фізичної особи, а не субєкта господарювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про систему оподаткування», встановлення та скасування податків та зборів (обовязкових платежів) до бюджетів та державних цільових фондів, а також пільг їх платникам здійснюються Верховною радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими селищними, міськими радами відповідно до цього закону, інших законів про оподаткування.

Статтею 14 вищезазначеного закону встановлено, що до загальнодержавних податків у тому числі віднесено податок на додану вартість (п.1), податок на доходи фізичних осіб (п.4).

Платники податку з доходів фізичних осіб, об'єкти оподаткування, порядок сплати податку на доходи фізичних осіб визначено Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Пунктом 22.10 прикінцевих положень Закону № 889-ІV визнано таким, що втратив чинність Декрет Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»від 26 грудня 1992 року № 13-92, крім розділу ІV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12. статті 9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності.

Таким чином, Законом України «Про систему оподаткування»встановлено податок з доходів фізичних осіб, який справляється в порядку передбаченому спеціальним Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до статті 13 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», до складу витрат, безпосередньо повязаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»визначено, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Пунктом 5.2 статті 5 зазначеного закону встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.2 - 5.7 цієї статті.

Таким чином, законодавчо встановлено право платника податку при визначенні податкового зобовязання з доходу, зменшувати суму отриманого доходу у звітному податковому періоді на суму витрат, безпосередньо повязаних з одержанням доходів.

Фізична особа підприємець не є платником податку на прибуток, не має обовязку вести бухгалтерський облік, тому формує витрати тільки згідно з переліком статті 5 «Валові витрати»зазначеного Закону та не здійснює формування валових витрат за статтею 8 «Амортизація»цього ж закону. Відсутність обовязку вести бухгалтерський облік і обовязку обліковувати основні засоби, що використовуються для ведення господарської діяльності підприємця фізичної особи не може бути перешкодою для включення до складу валових витрат сум грошових коштів сплачених за закупівлю запчастин та проведеного ремонту транспортних засобів, що використовуються таким підприємцем при провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт». Однак, позивачем такий облік транспортних засобів як основних фондів здійснювався.

Як наслідок суд приходить до висновку про правомірність включення фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 до складу валових витрат за період з 01.08.2009 року до 31.12.2009 року витрат на закупівлю запчастин та ремонт автомобілів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_8, автомобілів Volvo FM12 державний номерний знак НОМЕР_4, Volvo12-420 державний номерний знак НОМЕР_5, напівпричепу Kogel державний номерний знак НОМЕР_6 в загальному розмірі 53 941, 29 гривень.

За вказаних обставин, визначення податковим повідомленням-рішенням за №/0 від 11.03.2010 року зобовязань з сплати податку з доходів фізичних осіб в розмірі 8 091, 19 гривень є протиправним.

Що стосується визначення позивачу податкового зобовязання з податку на додану вартість на підставі підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», то суд зазначає, що податкове зобовязання з податку на додану вартість визначено у звязку з тим, що податковий орган вважає, що включення до складу податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість в загальному розмірі 38 456, 01 гривень в ціні запчастин до вищевказаних транспортних засобів та в ціні їх ремонту не відносяться до складу валових витрат, та не використовуються у оподатковуваних операціях, оскільки є власністю фізичної особи.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Таким чином, Законом України «Про податок на додану вартість»встановлено право включення до податкового кредиту протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Зазначені витрати, факт сплати податку на додану вартість позивачем у попередньому податковому періоді підтверджені позивачем податковими накладними на придбання запчастин та на проведенням ремонту транспортних засобів, наданими нею під час перевірки, що не заперечується сторонами, при цьому правильність визначення суми податкового кредиту відповідачем не заперечується.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується, що автотранспортні засоби використовуються позивачем у власній господарській діяльності у оподатковуваних операціях, суд вважає безпідставність визначення податковим органом податковим повідомленням - рішенням за №/0 від 11.03.2010 року фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 податкового зобовязання з податку на додану вартість в загальному розмірі 57684, 01 гривень, у тому числі, за основним платежем 38 456, 01 гривень, за штрафними (фінансовими) санкціями 19 228 гривень.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що податкові повідомлення-рішення за №/0 та за №/0 від 11.03.2010 року, винесені Державною податковою інспекцією в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про нарахування ОСОБА_1 податку на додану вартість з урахуванням штрафів (фінансових) санкцій в розмірі 57684 (пятдесяти семи тисяч шістсот вісімдесяти чотирьох) гривень 01 копійки та податку з доходів фізичних осіб в розмірі 8 091 (восьми тисяч девяносто однієї) гривні 19 копійок є протиправними, а позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати податкові повідомлення-рішення за №/0 та за №/0 від 11.03.2010 року, винесених Державною податковою інспекцією в Надвірнянському районі Івано-Франківської області про нарахування ОСОБА_1 податку на додану вартість з урахуванням штрафів (фінансових) санкцій в розмірі 57684 (пятдесяти семи тисяч шістсот вісімдесяти чотирьох) гривень 01 копійки та податку з доходів фізичних осіб в розмірі 8 091 (восьми тисяч девяносто однієї) гривні 19 копійок.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Остап'юк С.В.

Постанова складена в повному обсязі 29.11.2010 року.