Справа № 813/1823/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 р. Справа № 876/8596/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держземагенства у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року у справі №813/1823/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагенства у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

14.04.2015р. ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Головного управління Держземагенства у Львівській області (далі - Управління), просила визнати дії відповідача щодо відмови №31-13-0.5-6302/2-15 від 27.03.2015р. у наданні дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області протиправними, зобов'язати відповідача надати дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.07.2015р. позов задоволено частково: визнано дії Управління щодо відмови № 31-13-0.5-6302/2-15 від 27.03.2015р. у наданні дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області протиправними; зобов'язано Управління повторно розглянути клопотання про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області від 25.02.2015р., у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.07.2015р. та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в результаті розгляду клопотання позивача відповідачем листом №31-13-0.5-6302/2-15 надано відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки на долученому до клопотання графічному матеріалі, земельна ділянка, яка пропонується до відведення, зазначена на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації земель СПП «Двірцівська» на території Двірцівської сільської ради Сокальського району передбачені для ведення фермерського господарства. Відповідно до проекту, визначення державної, колективної і приватної власності на землю проведено відповідно до чинного земельного законодавства з врахуванням фактичного стану використання цих земель. Таким чином, задоволення клопотання на видачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не відповідатиме проекту роздержавлення та приватизації земель селянських спілок, затверджених рішенням Сокальської районної ради народних депутатів. Відтак, вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не повно і всебічно з'ясовано всі обставини справи, а висновки суду ґрунтуються на однобічному застосуванні норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Держземагенства у Львівській області з клопотанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована 3 км від с.Двірці, Сокальського району. До заяви позивачем додано погодження Двірцівської сільської ради, графічну схему розташування земельної ділянки та копію паспорта.

27.03.2015р. Управління надало відповідь № 31-13-0.5-6302/2-15, згідно якої позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з покликанням на п.7 ст.118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), оскільки на долученому до клопотання графічному матеріалі, земельна ділянка, яка пропонується до відведення, зазначена на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства (а.с.7).

Вважаючи, що така відмова суперечить вимогам чинного законодавства та є незаконною ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. «б» ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підстав безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з п. «в» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом 4 ст.116 ЗК України встановлено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, законодавчо визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, згідно з ч.4 ст.122 ЗК України, Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, є вільною та відноситься до земель запасу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 просила передати у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку в межах законодавчо встановлених норм безоплатної передачі та подала при цьому необхідні документи, що стороною відповідача не заперечується.

Відповідно до Інформації щодо земельної ділянки, що надається ОСОБА_2 у власність, така розташована на території Двірцівської сільської ради Сокальського району, належить до земель сільськогосподарського призначення, обмеження, обтяження встановлені на земельну ділянку відсутні, дана ділянка відповідно до проекту роздержавлення та приватизації земель СС «Двірцівське» відповідає місцю розташуванню, особа право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за вказаним цільовим призначенням не реалізовувала (а.с.34).

Згідно з листом Виконавчого комітету Двірцівської сільської ради від 24.02.2015р. №46/02-21, Двірцівська сільська рада не заперечує надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо надання дозволу позивачці на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради (а.с.38).

Із аналізу змісту заперечення на адміністративний позов, апеляційної скарги та пояснень представника відповідача в судовому засіданні вбачається, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу є те, що земельна ділянка, щодо якої подано заяву, передбачена для ведення фермерського господарства відповідно до проекту роздержавлення та приватизації ССП «Двірцівське».

Щодо вказаного колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ст.20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до положень ст.22 Глави 5 «Землі сільськогосподарського призначення» ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п. «а», «б» ч.3 ст.22 ЗК України).

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003р. №973-IV встановлено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.33 Глави 5 «Землі сільськогосподарського призначення» ЗК України, положенням якої кореспондує ст.12 Закону №973-IV, землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель (далі-КВЦПЗ), затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. №548, код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі.

КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів.

Розділом ІІ Класифікації «Класифікація видів цільового призначення земель» до розділу «Секція А 01» віднесено «Землі сільськогосподарського призначення», підрозділ « 01.02» - «Для ведення фермерського господарства», підрозділ « 01.03» - «Для ведення особистого селянського господарства».

Відповідно до п.1.3 Класифікації КВЦПЗ застосовується для використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, підприємствами, установами для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів.

На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень, колегія суддів приходить до переконання, що покликання апелянта на те, що спірна земельна ділянка передбачена для ведення фермерського господарства, як на підставу відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, є безпідставним, оскільки за цільовим призначенням така земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і може бути передана як для ведення фермерського господарства, так і для ведення особистого селянського господарства.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до п.8.1 Постанови Верховної ради України «Про Концепцію роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду» від 31.10.1991р. № 1767-XII приватизація землі полягає у передачі громадянам України земельних ділянок у приватну, колективну власність або у довічне успадковуване використання.

Для сільськогосподарського використання земельні ділянки встановленого розміру на повнолітнього члена сім'ї надаються громадянам безоплатно (п.8.2 Постанови).

Відповідно до п.1.3 Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених Державним комітетом України по земельних ресурсах Міністерством сільського господарства і продовольства України Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України від 15 травня 1992 року, на території сільської, селищної Ради народних депутатів формується резервний фонд земель. Ці землі залишаються у державній власності та призначаються до подальшої передачі у приватну власність або надання у користування громадянам, які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання, вперше прийняті на роботу або в члени сільськогосподарських підприємств, кооперативів, товариств, або на роботу в соціальній сфері на селі.

Пунктом 1.9 вказаних Рекомендацій встановлено, що на підставі затвердженого проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій проводиться передача земельних ділянок у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам або у власність громадян у порядку, встановленому у статті 17 Земельного кодексу України, і видаються державні акти на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що надання дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не суперечитиме засадам та принципам роздержавлення та приватизації земель.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що п.7 ст.118 ЗК України не передбачає такої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як передбачення земельної ділянки, яка пропонується до відведення, для ведення фермерського господарства.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області вчинені без урахування вимог Земельного кодексу України, нормами якого чітко передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Оскільки позивач не оскаржує постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів ст.195 КАС України, така відмова не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держземагенства у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року у справі №813/1823/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Ухвали виготовлено 10.11.2015р.