Справа № 815/5092/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5092/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Бутенка А.В. розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Хедаяд ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 149, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся Хедаяд ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 149, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначивши, що прийняте ГУ ДМС України в Одеській області рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та незаконними, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

До судового засідання від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 127).

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях на адміністративний позов (а.с. 111-117), та зазначила що рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, які потребують додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. Щодо розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала, а тому на підставі ст. 128 КАС України справа слухалась за відсутності сторін за наявними в справі доказами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим центральним органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_2, який покинув свою країну та звернувся за захистом до Міграційної служби України.

Позивач покинув ОСОБА_2 03.06.2016 року авіарейсом Кабул (ОСОБА_2) Душанбе (Таджикистан), на підставі національного паспорту та візи. 10.06.2015 року позивач разом з посередником вирушив з Душанбе (Таджикистан) автомобільним транспортом. 19.06.2015 року перетнув пішки Державний кордон України нелегально, без документів, поза пунктом пропуску.

Зі слів Позивача, причиною виїзду з країни громадської належності, було те, що на його адресу були погрози через його релігійні погляди, оскільки, як зазначив позивач в анкеті, він більше не вірить в Іслам та вирішив змінити релігію на християнство.

Також судом встановлено, що за наданням захисту в Україні, позивач звернувся за захистом до ГУДМС в Одеській області в липні 2015 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи та поясненнями позивача (а.с. 44-110).

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 12.08.2015 року № 149 Хедаяд ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 100).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ ДМС України в Одеській області позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні ознаки, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом, Позивач виїхав 03.06.2016 року авіарейсом Кабул (ОСОБА_2) Душанбе (Таджикистан), на підставі національного паспорту та візи. 10.06.2015 року позивач разом з посередником вирушив з Душанбе (Таджикистан) автомобільним транспортом. 19.06.2015 року перетнув пішки Державний кордон України нелегально, без документів, поза пунктом пропуску. Причиною виїзду позивача з країни громадської належності, було ніби те, що на його адресу були погрози через його релігійні погляди, оскільки, як зазначив позивач в анкеті та при співбесіді, він більше не вірить в іслам та вирішив змінити релігію на християнство, однак обґрунтовує зміну релігії тим, що дізнався про існування рідного батька від дядька, який, якщо вірить в іслам, не повинен був приховувати цю інформацію. Інших обґрунтувань, окрім фактів знущань з боку дядьки, Позивач не надав, про побоювання переслідування за релігійними ознаками не зазначав.

Таким чином, внаслідок того, що відсутні обґрунтування наявності побоювань переслідування за релігійні переконання, більш того загрози життю, безпеці чи свободі , Позивач не підпадає під конвенційні критерії особи, яка може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Закон України «Про імміграцію» визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту, не підпадають під пункти 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а підпадають під Закон України «Про імміграцію».

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, керуючись ст. 94, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Хедаяд ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Бутенко А.В.