Справа № 813/1875/15
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року Справа № 876/9953/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Волошин М.М.,

представника позивача Біляк Н.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року у справі за позовом Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області до Державного підприємства «Підприємство Львівської виправної колонії №48» про накладення арешту на рахунки,-

в с т а н о в и в:

ДПІ в Сихівському районі м.Львова звернулося в суд з адміністративним позовом до ДП «Підприєсмтво ЛВК№ 48» про накладення арешту на рахунки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що п.п.20.1.17 п.20.1 ста.20 ПК України регулює питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому в специфічній ситуації за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна. При цьому арешт із підстав, передбачених п.п.20.1.17 п.20.1 ста.20 ПК України, не може застосовуватися до майна платника податків, відмінного від коштів, оскільки диспозиція розглядуваної правової норми визначає предметом для накладення арешту виключно кошти та цінності, що знаходяться в банках. Таким чином, ототожнення ДП «Підприємство Львівської виправної колонії №48» понять майно та кошти є помилковим. За таких обставин звернення податкового органу до суду з вимогою про накладення арешту на кошти з підстав, передбачених п.п.20.1.17 пу.20.1 ста.20 ПК України є правомірним. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необгрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений тому з врахуванням вищенаведеного суд відповідно до положень ст.197 КАС України вважає можливим проведення розгляду справи в його відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача (апелянта), перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ДП "Підприємство Львівської виправної колонії №48" зареєстроване виконавчим комітетом ЛМР як юридична особа 21 лютого 2005 року, ідентифікаційний код 08680477.

Станом на 27 березня 2015 року у ДП "Підприємство Львівської виправної колонії №48" обліковується податковий борг перед бюджетом у розмірі 2768337,37 грн., що підтверджується довідкою №5236/8/13-50-20-0041/331 та картками особового рахунку платника податків.

В структуру вказаного боргу входить заборгованість зі сплати податку на доходи фізичних осіб у розмірі 329040,52 грн., податку на прибуток - 167322,85 грн., податку з власників транспортних засобів 28608,94 грн., податку на додану вартість 1294459,07 грн., земельному податку - 444178,90 грн., частина прибутку державних підприємств, що вилучається в бюджет - 483068,84 грн., штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки -21658,25 грн.

Така заборгованість виникла на підставі самостійно задекларованих податкових зобов'язань та податкових зобов'язань, узгоджених в судовому порядку. Крім того, до складу податкового боргу входить також сума заборгованості, яка виникла внаслідок відстрочення виконання відповідних судових рішень та пеня за несвоєчасну сплату грошових зобов'язань, визначених податковим органом.

Реалізовуючи свої повноваження як органу стягнення, ДПІ в Сихівському районі м.Львова, в порядку визначеному ст.95 ПК України звернулася в суд з позовами про стягнення заборгованості ДП "Підприємство Львівської виправної колонії №48".

На підставі відповідних судових рішень ДПІ в Сихівському районі м.Львова, на виконання вимог ПК України в частині стягнення коштів з рахунків клієнтів банків та арешту коштів (зупинення видаткових операцій) на їхніх рахунках при здійсненні безготівкових розрахунків в Україні в національній валюті відповідно до постанови правлінням Нацбанку України №122 від 21 червня 2012 року виставила інкасові доручення №1009/10 від 22 жовтня 2014 року на суму 68452,69 грн., №1010/10 від 22 жовтня 2014 року на суму 17,92 грн., №294/02 від 27 лютого 2015 року на суму 147 989,24 грн., проте такі повернулись без виконання у зв'язку з відсутністю коштів на рахунках платника.

Відповідно до п.94.1 ст. 94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Згідно з п.94.4 ст.94 ПК України арешт може бути накладено органом державної податкової служби на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

П.п.94.6.2 п. 94.6 ст. 94 ПК України передбачає, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду.

Порядок застосування адміністративного арешту майна платника податків затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07 листопада 2011 року №1398, розділом VІІ якого визначені особливості застосування арешту коштів на рахунку платника податків.

Згідно з п.п.7.1, 7.3 розділу VІІ вказаного Порядку арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду.

Відповідно до п. 20.1.17. п.20.1 ст. 20 ПК України органи державної податкової служби мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

П. 87.2 ст.87 ПК України передбачає, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими органами.

Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків (п.94.4 ст.94 ПК України)

Колегія суддів зазначає, що такі обмеження, зокрема, встановлені щодо майна Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань зі спеціальним статусом, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Підприємства установ виконання покарань є казенними підприємствами, які здійснюють некомерційну господарську діяльність без мети одержання прибутку для забезпечення професійно-технічного навчання засуджених та залучення їх до праці (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).

Діяльність цих підприємств, крім виконання основної функції, значно зменшує навантаження на державний бюджет, так як в результаті залучення засуджених до праці на підприємствах ДКВС - отримується (в основному без прибутків) певна продукція, реалізація якої дає можливість отримувати кошти, які на ряду з коштами державного бюджету (в їх заміщення) спрямовуються на утримання засуджених.

Вказаний Закон обмежує повноваження інших державних органів стосовно майна установ та підприємств ДКВС, виходячи з того, що діяльність підприємств ДКВС має особливий режим. Це обмеження є результатом пріоритету спеціальних законів над іншими законами.

Ст.26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачає, що майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань (ч. 1). Майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об'єктом застави (ч. 3). Підприємства, створені для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, використовують майно в порядку, передбаченому законодавством (ч. 4). Звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я не допускається (ч. 5)

Відповідно до Статуту відповідача, затвердженого наказом Державної пенітенціарної служби від 28 травня 2012 року № 353, підприємство проводить свою діяльність відповідно до законодавства України, Господарського кодексу України з урахування особливостей, визначеним кримінально-виконавчим законодавством України, та цього статуту, а майно підприємства є державною власністю, закріплюється за ним на праві оперативного управління і не може бути об'єктом застави. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству України та цьому Статуту. Звернення стягнення на майно Підприємства не допускається.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у податкового органу права на звернення з вимогою про накладення арешту на банківських рахунках ДП "Підприємство Львівської виправної колонії №48», оскільки вимоги ст.95 ПК України не можуть бути застосовані до відповідача, який є підприємством установи виконання покарань, адже майно підприємства має спеціальний статус, яким заборонено звернення стягнення на нього, а тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на те, що п.п.20.1.17 п.20.1 ста.20 ПК України регулює питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, оскільки на кошти відповідача, що знаходяться на рахунках в банках, поширюється статус майна підприємства установи виконання покарань поширюються вимоги Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», який є пріоритетним для застосування щодо майна підприємств ДКВС.

Крім того, колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.1,2,5 ст.139 ГК України, майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів. Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів. Коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

До майна підприємств (відповідно до діючого ГК України(ст.139) та ЦК України (ст. 189,190) відносяться: приміщення, обладнання, продукція, кошти цих підприємств, а тому звернення стягнення на продукцію та кошти підприємств ДКВС закон не допускає. (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.04.2014 року №К/9991/31766/12). Таким чином, на кошти відповідача, що знаходяться на рахунках в банках, поширюється статус майна підприємства установи виконання покарань.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.195,198,200,205,206,254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року у справі № 813/1875/15 - без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області судовий збір у розмірі 1339 (одна тисяча триста тридцять дев'ять ) грн. 80 (вісімдесят) коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий А.Р.Курилець

Судді М.П.Кушнерик

О.І.Мікула

Повний текст ухвали виготовлено 13 листопада 2015 року.