Справа № 826/9227/15
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9227/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Бабенко К.А
У Х В А Л А

Іменем України

29 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабенка К.А., суддів: Кузьменка В.В., Шурка О.І., секретаря Чепурко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Іраку ОСОБА_3 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Іраку ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування Рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Сторін та Третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Іраку.

Як встановлено судом першої інстанції, 10 червня 2011 року Позивач легально прибув на територію України літаком рейсу Багдад-Київ.

Як вбачається з Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 листопада 2014 року №203, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.32-33), Позивач звернувся до Третьої особи - Управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Третьою особою - Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 лютого 2015 року, копія якого також наявна в матеріалах справи (а.с.78-84).

Як вбачається з зазначеного Висновку, Третьою особою - Управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві, у зв'язку з недоведеністю обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, рекомендовано Відповідачу - Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту Позивачу.

Рішенням Відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 квітня 2015 року №295-15, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.87), підтримано Висновок Третьої особи та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, визначених п.п. 1 та 13 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

А згідно з п. 13 частини першої цієї ж статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої ст. 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Позивач перебуває на території України з 10 червня 2011 року, проте звернувся до Третьої особи - Управління Державної міграційної служби України в м. Києві із Заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 06 листопада 2014 року.

Відповідно до п. 8 частини першої ст. 1 Закону №3671-VI, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Згідно з частиною сьомою ст. 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до частини другої ст. 9 Закону №3671-VI, працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Згідно з частиною шостою цієї ж статті, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до п. 4 частини першої ст. 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною першою ст. 10 Закону №3671-VI, зокрема рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Позивачем при зверненні до Третьої особи - Управління Державної міграційної служби України в м. Києві із Заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якості причини необхідності отримання відповідного статусу зазначено «побоювання за власне життя у зв'язку із конфліктною ситуацією в країні громадянської належності», через що він відповідно і покинув територію Іраку. В обґрунтування зазначеного він посилався на протиправну діяльність на території Іраку незаконного злочинного угрупування «Ісламська держава Іраку та Леванта», що на його переконання підтверджується рядом публікацій міжнародних організацій.

Проте, з Заяви Позивача вбачається, що він був змушеним покинути Ірак з метою продовження навчання в Україні. Зазначену підставу прибуття до України Позивачем зазначено і в Реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, копія якого також наявна в матеріалах справи (а.с.50-54).

З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості оскарженого Позивачем Рішення Відповідача, у зв'язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, за таких підстав, апеляційна скарга залишається без задоволення, а Постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Іраку ОСОБА_3 залишити без задоволення, а Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалу складено у повному обсязі 29.10.2015 року.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

.

Головуючий суддя Бабенко К.А

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.