Справа № 2а-3070/09/1370
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року м. Київ К/9991/25731/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Бившевої Л.І.

Ланченко Л.В.

за участю секретаря Ковтун О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Державної податкової служби

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2009

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2012

у справі № 2а-3070/09/1370 (№5063/10/9104)

за позовом Закритого акціонерного товариства «Західно-Український Консорціум»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про скасування податкового повідомлення-рішення від 29.04.2009 № /3/9781 та податкового повідомлення-рішення від 29.04.2009 № /3/9782 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 6287087,26 грн., в т.ч. 3131798,25 грн. за основним платежем та в сумі 3155289,01 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2009, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2012, адміністративний позов задоволено повністю. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 29.04.2009 № /3/9782 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 6287087,26 грн., в т.ч. 3131798,25 грн. за основним платежем та в сумі 3155289,01 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 29.04.2009 № /3/9781. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 3,40 грн. судового збору.

ДПІ у Шевченківському районі м. Львова ДПС подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що викладені у судових рішеннях висновки не відповідають фактичним обставинам та суперечать нормам матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 29.04.2009 № /3/9782 податкового зобов'язання з податку на прибуток, частина якого в сумі 6287087,26 грн., в т.ч. 3131798,25 грн. за основним платежем та в сумі 3155289,01 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, оспорена позивачем, слугували висновки виїзної планової документальної перевірки за період з 01.04.2007 по 31.03.2008, викладені в акті від 09.10.2008 № 1969/230/23-1/30583551, про порушення вимог п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4, п.п. 1.22.1 п. 1.22, п. 1.25 ст. 1, , п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.1 ст. 5, п. 11.2 ст. 11Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР).

1.Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР полягало у тому, що позивач не включив до складу валового доходу доход від здійснення банківських та інших операцій з надання фінансових послуг в сумі 200548 грн., в т.ч. за ІІ квартал 2007 року в сумі 49863 грн., за ІІІ квартал 2007 року в сумі 50411 грн., за IV квартал 2007 року в сумі 50411 грн., за І квартал 2008 року в сумі 49863 грн.

При цьому податковий орган виходив з таких обставин.

Позивач перерахував за договором банківського вкладу з ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 11.10.2006 № 28706W136 та додатковою угодою № 1 вклад на депозит в сумі 2000000 грн., на який банком встановлено процентну ставку на вклад у розмірі 10 % річних. Проценти нараховуються банком щомісяця в останній робочий день місяця. Однак позивачем не надано до перевірки розрахунків нарахування банком процентів за депозитним вкладом.

Відповідно до п.п. 4.1.2. п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи від здійснення банківських, страхових та інших операцій з надання фінансових послуг, торгівлі валютними цінностями, цінними паперами, борговими зобов'язаннями та вимогами.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач не надавав банківських та інших операцій з надання фінансових послуг та не отримував від такої діяльності доходів, тому в нього не виникло обов'язку збільшити валовий доход на підставі п.п. 4.1.2. п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР.

Враховуючи наведене, є правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність з боку позивача порушень вимог п.п. 4.1.2. п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР.

2. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 1.22.1 п. 1.22, п. 1.25 ст. 1, п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР полягало у тому, що позивач не включив до складу валового доходу за IV квартал 2007 року безповоротну фінансову допомогу в сумі 756727 грн. у вигляді сум нарахованих процентів за користування коштами за договорами позики з фірмою «KVO STEEL» KFT від 10.12.2004 № 10/12 та від 13.12.2004 № 13/12.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем (позичальник) з фірмою «KVO STEEL» KFT (позикодавець) укладено договори позики від 10.12.2004 №10/12 і від 13.12.2004 № 13/12, відповідно до яких позикодавець надав позичальнику у власність грошові кошти під процент, а позичальник зобов'язався до 10.12.2007 повернути суму позики зі сплатою процентів у розмірі 9,0 % річних, які нараховуються щоквартально за кожний календарний день виходячи з кількості календарних днів у році, починаючи з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок позичальника на фактичну суму залишку заборгованості за позикою. Позичальник зобов'язався сплатити нараховані за користування позикою проценти не пізніше останнього робочого дня кварталу, за який їх нараховано.

Між позивачем та фірмою «KVO STEEL» KFT укладено додаткову угоду від 05.12.2007 № 10/12 до договору позики від 10.12.2004 №10/12 та додаткову угоду від 05.12.2007 № 13/12 до договору позики від 13.12.2004 № 13/12, якими викладено п.п. 5.3 п. 5 договорів позики щодо розміру процентів в редакції, за якою позичальник зобов'язується сплачувати Позикодавцю проценти згідно з цим договором у розмірі 0,1% річних».

Усі договори разом з додатковими угодами зареєстровані згідно з вимогами постанови Правління Національного Банку України від 17.06.2004 № 270.

Таким чином, у грудні 2007 року сторони за взаємною згодою змінили умови договорів позики щодо розміру процентів, тому проценти за IV квартал 2007 року мали нараховуватися у встановленому додатковими угодами розмірі. У зв'язку з цим позивач у грудні 2007 року зменшив витрати на сплату процентів за користування кредитами, що відобразив в бухгалтерському обліку. При цьому позивач не збільшував валових витрат на суму зменшених процентів.

Відповідно до п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон № 334/94-ВР) валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді.

Суд касаційної інстанції знаходить правильною позицію судів про те, що сума процентів, що підлягає сплаті позивачем в порядку, у строк та розмірі, встановлених договірними умовами, не є безповоротною фінансовою допомогою у розумінні п.п. 1.22.1. п. 1.22 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, оскільки не є:

сумою коштів, переданою платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, які не передбачають відповідної компенсації чи повернення таких коштів (за винятком бюджетних дотацій і субсидій), або без укладання таких угод;

сумою безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після її списання, якщо така безнадійна заборгованість була попередньо включена до складу валових витрат кредитора;

сумою заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності;

основною сумою кредиту або депозиту, наданою платнику податку без встановлення строків повернення такої основної суми, а також не є сумою процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних);

сумою процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Зі встановлених судами обставин випливає, що сума процентів має сплачуватися позивачем у передбачений договірними умовами строк та не підлягала списанню, а підлягала коригуванню у сторону зменшення у зв'язку з укладенням у грудні 2007 року додаткових угод з новим розміром процентів.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність з блоку позивача порушень вимог п.п. 1.22.1 п. 1.22, п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР.

3. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.1 ст. 5, п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР полягало у тому, що валові витрати позивача за ІІ квартал 2007 року в сумі 11770466,00 грн. не підтверджені первинними документами.

Судом першої інстанцій встановлено, що за наслідками проведеної позапланової виїзної перевірки позивача з питань декларування та визначення складу валових витрат за І півріччя 2007 року та коригування помилок, не врахованих у минулих податкових періодах і виявлених у наступних податкових періодах, а саме: у ІІ кварталі 2007 року, складено довідку від 11.08.2009 № 1506/201/23-9/30583551. Згідно з цією довідкою за даними податкового обліку товариства в декларації з податку на прибуток за І квартал 2007 року не відображено витрати з проведених попередніх оплат в сумі 12299702,00 грн. Окрім того, за даними податкового обліку товариства у ІІ кварталі 2007 року відображено витрати на придбання товарів (робіт, послуг), що складаються із фактичних витрат ІІ кварталу 2007 року з придбання товарів та витрат, не врахованих у І кварталі 2007 року, з попередньої оплати за операціями із ЗАТ «Фінансово-промисловий альянс» в сумі 11742626,00 грн.

Цією довідкою підтверджено правомірність відображення в податковому обліку товариства валових витрат на придбання товарів (робіт, послуг) за перше півріччя 2007 року, а саме: встановлено заниження скоригованих валових витрат за І квартал 2007 року в сумі 12130656,00 грн. та завищення скоригованих валових витрат за ІІ квартал 2007 року в сумі 11742626,00 грн.

Позивач на підставі п.п. 5.2.7 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР включив до складу валових витрат за півріччя 2007 року суми витрат, не враховані у минулих податкових періодах, у зв'язку з виявленням у звітному податковому періоді у розрахунку податкового зобов'язання помилок.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з висновками судів про протиправність донарахування позивачу податку на прибуток за цим епізодом.

4. Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 29.04.2009 № /3/9781 податкового зобов'язання зі штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 166666,67 грн. слугували висновки вказаної перевірки про порушення позивачем вимог п.п. 4.5.1 п. 4.5 ст. 4, п.п. 7.7.4 п. 7.7, п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР.

Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вказаних норм закону полягало у завищенні податкового кредиту за квітень 2007 року в сумі 333333,33 грн., сформованого на дату списання коштів з банківського рахунку в оплату товарів у квітні 2007 року та відкоригованого у сторону зменшення за цей період у травні 2007 року на підставі п. 4.5 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» у зв'язку зі зміною компенсації вартості товарів при поверненні попередньої оплати за товар у квітні. Податковий орган вважає, що позивач повинен був здійснити коригування у квітні 2007 року, а не у травні 2007 року.

Суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з позицією судів про протиправність вказаного податкового повідомлення-рішення. При цьому, застосувавши положення п.п. «б» п.п. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4, п.п. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, виходить з того, що без самосійного донарахування суми податкового зобов'язання застосування штрафних санкцій є протиправним, оскільки обов'язок щодо сплати штрафу за п.п. 17.1.3 п. 17.1 ст.17 цього Закону у платника податків виникає виключно за умови заниження платиником податкового зобов'язання та самостійного донараховання контролюючим органом суми податкового зобов'язання за підставами, викладеними у підпункті «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07.12.2009 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2012 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.І. Бившева

Л.В.Ланченко