Справа № 804/14300/15
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участю: позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
14 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, 3% річних від простроченої суми у розмірі 283,35 грн.;
- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, суму інфляційних втрат за період прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 3640,28 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.
Ухвалами суду від 29 вересня 2015 року та 13 жовтня 2015 року зупинено провадження у справі для надання додаткових доказів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 грудня 2014 року наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області №510-о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ за віком відповідно до пункту 64 «а» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету міністрів України №114 від 29 липня 1991 року. 30 грудня 2014 року, в день звільнення позивача, сума належної йому одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50041,15 грн., виплачена не була. Зазначена грошова допомога була виплачена позивачу частинами 24 лютого 2015 року у розмірі 49090,05 грн. та 17 березня 2015 року у розмірі 951,10 грн. Позивач вважає, що у відповідності до норм Кодексу законів про працю України відповідач зобовязаний виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19477,15 грн. та 3% річних від простроченої суми, що складає 283,35 грн. Також, позивач клопотав про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідач надав письмові заперечення на позовну заяву, у яких просив залишити позовну заяву без задоволення, обґрунтовуючи їх тим, що ОСОБА_3 отримав нараховану йому одноразову грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ України 24 лютого 2015 року та 17 березня 2015 року. Зазначив, що відносини щодо проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України регулюється не Кодексом законів про працю України, а законодавством про ці органи: Законом України «Про міліцію», «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим постановою Кабінету міністрів України №114 від 29 липня 1991 року, «Дисциплінарним статутом ОВС України», затвердженим Законом України від 22 червня 2006 року №3460-ІV та іншими спеціальними нормативними актами, якими не передбачені строки виплати одноразової грошової допомоги. Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС має разовий (непостійний) характер, а тому відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», не підлягає індексації.

Позивач, представники позивача та відповідача у судовому засіданні підтримали обрані правові позиції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 30 грудня 2014 року №510о/с згідно з «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», затвердженим постановою Кабінету міністрів України №114 від 29 липня 1991 року (далі Положення №114) звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил підполковника міліції ОСОБА_3, старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління ГУМВС, з 30 грудня 2014 року за пунктом 64 «а» (за віком).

Позивачу на підставі довідки УФЗБО ГУМВС України в Дніпропетровській області про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні було виплачено ОСОБА_3:

- 24 лютого 2015 року суму у розмірі 49060,06 грн.;

- 17 березня 2015 року суму у розмірі 951,10 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами №166 від 24 січня 2015 року та №399 від 17 березня 2015 року та не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Регулювання правового становища осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ здійснюється відповідно до спеціального законодавства, зокрема Законів України «Про міліцію», «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» тощо.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки та індексації одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Правовий та соціальний статус, умови проходження служби працівників міліції, розміри і порядок виплати їм грошового та пенсійного забезпечення регулюється Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29 липня 1991 року та іншими прийнятими на їх виконання підзаконним нормативними актами.

Преамбулою до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі Закон №2262-ХІІ) визначено, що дія цього закону поширюється, зокрема, і на працівників органів внутрішніх справ України.

Згідно частини 1 статті 9 Закону №2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоровя, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення зі служби за віком, у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у звязку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата зазначеної в частині першій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального звязку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» (далі Порядок №393) особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби за віком, станом здоровя чи у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у звязку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Строків виплати такої одноразової грошової допомоги при звільненні Законом №2262-ХІІ та Порядком №393 не встановлено.

Даними нормативно-правовими актами не передбачено стягнення компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників ОВС.

Щодо посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України, слід зазначити що відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Таким чином, оскільки співробітники органів внутрішніх справ України правового статусу «працівник» не мають (якщо вони не є вільнонайманими та такими, що уклали трудові договори з установами ОВС), проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а саме норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили службу ОВС не передбачена, а дія норм Кодексу законів про працю України на них не поширюється.

Викладена правова позиція відповідає правовій позиції Вищого адміністративного суду, викладеній в ухвалі від 03.02.2015 року №К/800/14628/13, який зазначив, що на спірні правовідносини щодо своєчасності виплати одноразової грошової допомоги не поширюються норми трудового законодавства, зокрема стаття 117 Кодексу законів про працю України, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства. Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Вказане свідчить на користь доводам відповідача, при цьому в розглянутому випадку не були порушені права позивача, так як спірна виплата була здійснена позивачу у повному обсязі.

Згідно частини 1 та частини 2 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші обєкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Частиною 3 статті 2 Закону №1282-XII передбачено, що соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у звязку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.

Отже, позивачу здійснено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, що має разовий характер. Таким чином, індексація такої виплати та інфляційні виплати не передбачені.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Згідно пункту 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки в задоволенні адміністративного позову відмовлено, документально підтверджені судові витрати позивачу не повертаються, відшкодування витрат на правову допомогу не здійснюється, крім того, частина таких витрат повязана із наданням правової допомоги в іншій судовій справі.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2015 року.

Суддя ОСОБА_1