Справа № 808/3215/15
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2015-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року ( 10 год. 25 хв.)Справа № 808/3215/15 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Максименко Л.Я.,

за участю секретаря судового засідання Мєдніковій Р.О.

та представників

від позивача: ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги від 09.06.2015

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 11/12-278 від 23.01.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_3, смт. Камяне

до відповідача: Адміністрації Камянської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області (№ 101) в особі начальника колонії полковника внутрішньої служби ОСОБА_4, смт. Камяне

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся із адміністративним позовом до Адміністрації Камянської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області (№ 101) в особі начальника колонії полковника внутрішньої служби ОСОБА_4 (далі відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 06.05.2015, яким було відмовлено у направленні матеріалів (подання) до суду для вирішення питання щодо застосування до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, умовно-дострокового звільнення та зобовязати відповідача внести подання до суду щодо умовно-дострокового звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного позивачу вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2013.

В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_3 відбув значно більше двох третин строку призначеного йому покарання, ніяких доган та незнятих дисциплінарних стягнень протягом більше двох років з боку працівників виправної колонії не мав, сумлінно відносився до праці, що в свою чергу свідчить про те, що своєю поведінкою та відношенням до скоєного злочину він довів, що його виправлення доцільне без подальшого відбування покарання у виправній колонії, із застосуванням до нього умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі. Проте, 06.05.2015 комісією керівництва виправної колонії було відмовлено в направленні матеріалів до суду для вирішення питання щодо застосування до ОСОБА_3 умовно-дострокового звільнення. Вказує, що в порушення вимог діючого законодавства, засудженого не було заслухано на засіданні комісії, не було ознайомлено з витягом з протоколу засідання комісії та не були пояснені причини відмови у направленні матеріалів до суду. На підставі викладеного, просить визнати рішення комісії від 06.05.2015 протиправним і скасувати його та зобовязати відповідача внести подання до суду щодо умовно-дострокового звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги з підстав, викладених вище, наполягає на задоволенні позову.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у письмових запереченнях від 16.07.2015 вих. № 11/12-2678 посилається на те, що ОСОБА_3 насправді відбув більше двох третин строку, призначеного йому покарання, стягнень та заохочень не має. Вказує, що за інформацією, вказаною в характеристиці, ОСОБА_3 на виховну роботу не реагує, не робить належні висновки і хоча не конфліктний, проте підтримує дружні стосунки із засудженими негативної спрямованості. Стверджує, що комісія після повного та всебічного дослідження документів ОСОБА_3 дійшла висновку про неможливість внесення подання до суду для застосування умовно-дострокового звільнення. Вважає, що ч.3 ст. 154 КВК України не є імперативною нормою у частині обовязкового застосування установою пільги навіть за наявності відбуття засудженим двох третин строку покарання. Вказує, що за установою залишається право вибору на власний розсуд застосовувати у конкретному випадку дану пільгу чи ні. На підставі викладеного, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Під час розгляду справи по суті представник відповідача підтримав заперечення з підстав викладених вище.

В судовому засіданні 31.08.2015 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2013 у справі № 0808/7029/2012 провадження № 1/331/75/13 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Наразі ОСОБА_3 відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії № 101.

Позивач звернувся до адміністрації виправної установи із клопотанням про застосування умовно-дострокового звільнення, яка рішенням від 06.05.2015 відмовила ОСОБА_3 у застосуванні ст. 81 КК України, як такому, що не довів своє виправлення.

Не погоджуючись із рішенням про відмову у внесенні подання до суду щодо застосування до ОСОБА_3 умовно-дострокового звільнення, останній звернувся із вказаним позовом до суду.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу» Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Отже, цією нормою встановлено, що виправні колонії належать до установ виконання покарань, які входять до структури Державної кримінально-виконавчої служби України. Оскільки Державна кримінально-виконавча служба України входить до системи центральних органів виконавчої влади, то посадові особи виправних колоній є суб'єктами владних повноважень і виконують управлінські функції шляхом прийняття відповідних рішень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, діяльність усіх суб'єктів владних повноважень щодо виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань необхідно вважати владною управлінською функцією.

Також, з огляду на частину другу статті 55 Конституції України, владною управлінською функцією може вважатися не лише прийняття рішення органом влади, а і його дії та бездіяльність.

Питання, пов'язані з виконанням вироку, вирішуються судом за правилами кримінального процесуального законодавства України згідно з розділом VIII «Виконання судових рішень» Кримінального процесуального кодексу України.

У статтях 537, 538 цього розділу визначено вичерпний перелік питань, які вирішуються судом під час та після виконання вироків і які за своїм змістом є процесуальними питаннями. У свою чергу процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень, становлять сукупність кримінально-процесуальних дій, які повинні забезпечити вплив кримінального процесу на сферу реалізації приписів, що містяться у вироку, шляхом виконання вироків судами, звернення вироків до виконання, а також внесення коректив у рішення щодо вироків про покарання у зв'язку з виникненням обставин, що свідчать про неможливість чи недоцільність подальшого виконання цього рішення в його попередньому вигляді.

Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Загальні положення щодо підстав та порядку прийняття рішення щодо внесення подання до суду з приводу застосування умовно-дострокового звільнення, врегульовано статтями 81, 154 цього Кодексу.

Спеціальних правил оскарження діяльності установ виконання покарань та їхніх посадових осіб у сфері примусового виконання вироків, у тому числі й рішень щодо відмови у внесенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого, не містить ні Кримінальний процесуальний кодекс України, ні Кримінально-виконавчий кодекс України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, питання, пов'язані з прийняттям посадовою особою установи виконання покарань рішення щодо відмови у внесенні подання про умовно-дострокове звільнення під час здійснення нею управлінських функцій, стосуються не кримінально-процесуальних, а публічно-правових відносин, а тому правомірність дій такої посадової особи повинна перевірятися в порядку адміністративного судочинства за правилами чинного законодавства та з урахуванням положень Кримінально-виконавчого кодексу України.

Згідно ч. 1-3 ст. 81 Кримінального кодексу України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Частиною 3 ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що до засудженого, відносно якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м'яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов'язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м'яким.

Порядок утворення, відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень (далі - підрозділ) установ виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторів (далі - СІЗО) з питань приймання до установ (СІЗО), обліку, переміщення під вартою (конвоювання) засуджених (осіб, які тримаються під вартою), звільнення їх з установ (СІЗО) та з інших питань, пов'язаних з виконанням вироків судів та інших судових рішень визначено Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 845/7 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.06.2012 за № 957/21269 (далі - Інструкція).

Розділом 6 вказаної Інструкції передбачено, що для розгляду питання про подання: до суду - матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), заміни невідбутої частини покарання більш мяким (стаття 82 Кримінального кодексу України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» в установі (СІЗО) створюється комісія у такому складі: голова комісії - начальник установи (СІЗО); члени комісії - заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник медичної частини та начальник підрозділу, який є секретарем комісії. До складу комісії також можуть включатися за їх згодою керівники загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів при установі, представники методично-виховної ради установи (педагогічної ради).

Пунктом 6.2 Інструкції визначено, що за три місяці до розгляду матеріалів на засіданні комісії підрозділ складає списки засуджених, які надаються для організації роботи з підготовки матеріалів заступнику начальника установи (СІЗО) із соціально-виховної та психологічної роботи, начальнику оперативного підрозділу, начальнику медичної частини, а щодо засуджених, які підпадають під встановлення адміністративного нагляду, також до відділу нагляду та безпеки установи (СІЗО).

Засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання (п. 6.3 Інструукції).

Засідання комісії проводяться не менше двох разів на місяць. Рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним (п. 6.4 Інструкції).

Відповідно до п. 6.5 Інструкції засідання комісії оформлюється протоколом, який підписується головою та секретарем комісії. До протоколу комісії вносяться дані про те, які посадові особи були присутні на її засіданні, прізвище, ім'я та по батькові засудженої особи, за якими статтями Кримінального кодексу України вона засуджена, строк покарання та його початок, кількість попередніх судимостей, яка частина строку покарання відбута, дані про поведінку засудженого в період відбування покарання, прізвище та посада особи, яка ці відомості доповіла, результати голосування, а у разі прийняття рішення про відмову у застосуванні до засудженого положень статей 81, 82, 107 Кримінального кодексу України зазначаються підстави відмови. Рішення комісії оголошується засудженому під особистий підпис на витязі з протоколу, який долучається до його особової справи.

Тобто, саме вказані комісії наділені виключним правом щодо застосування до засуджених осіб пільг передбачених КК України.

Як встановлено судом із долучених до матеріалів справи представником відповідача документів, 06.05.2015 відбулось засідання комісії Камянської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101) з розгляду питань щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш мяким, переведення засуджених на підставах ч. 1і 3 ст. 101 КВК України.

Згідно витягу із протоколу № 15 від 06.05.2015 у застосуванні до засудженого ОСОБА_3 пільги згідно ст. 81 КК України відмовлено як такому, що не довів своє виправлення.

На витягу із протоколу № 15 від 06.05.2015, долученого до матеріалів справи, міститься відмітка позивача про ознайомлення та напис про те, що із рішенням адміністрації засуджений не згоден.

В свою чергу, у судовому порядку, рішення комісії оскаржується з приводу неналежної, на думку позивача, оцінки доказів, фактів та обставин щодо засудженого, при прийнятті рішення.

З цього приводу суд зазначає, що комісія є колегіальним органом, рішення на ній приймаються шляхом голосування членів комісії. Засідання комісії оформлюється протоколом.

Інструкція, яка регулює діяльність комісії, не обмежує права членів комісії на голосування за те чи інше рішення.

Остаточне рішення комісії визначається шляхом підрахунку голосів її членів і ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні.

Адміністративний суд не може перебирати на себе функції вказаної комісії та не має повноважень на здійснення перевірки рішення колегіального органу по суті, оскільки прийняття вказаного рішення відноситься до компетенції цього органу.

Крім того, вирішення питання щодо звернення до суду із поданням про застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення здійснюється за результатами оцінки як самої особи засудженого, згідно характеристики, його марально-психологічних якостей, вчинків тощо. Тому, доцільність надання пільги у вигляді умовно-дострокового звільнення є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

За таких обставин у суду немає підстав вважати рішення комісії протиправним.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених

статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи те, що вирішення питання щодо надання пільги засудженому, передбаченої положеннями ст.. 81 Кримінального кодексу України відноситься до виключної компетенції комісії, а також приймаючи до уваги відсутність з боку адміністрації колонії будь-яких процедурних порушень при вирішення вказаного питання, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову щодо оскарження рішення відповідача від 06.05.2015.

В частині позовних вимог про зобовязання відповідача внести подання до суду щодо умовно-дострокового звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного позивачу вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2013, суд також відмовляє з огляду на те, що вказана вимога є похідною від вимоги про скасування рішення від 06.05.2015, у задоволенні якої судом також відмовлено.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст. 2, 4, 7 12, 14, 86, 158 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Адміністрації Кам`янської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області (№ 101) в особі начальника колонії полковника внутрішньої служби ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.Я. Максименко