Справа № 826/15759/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 листопада 2015 року 16:58 № 826/15759/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кротюка О.В. при секретарі судового засідання Семенченко Р.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особа Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у місті Києві Шияна Олександра Вікторовича Публічне акціонерне товариство "Київський маргариновий завод"
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у місті Києві Шияна Олександра Вікторовича (далі - відповідач) та просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Шияна Олександра Вікторовича, про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №22941083 від 17.07.2015;

2. Зобов'язати Державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Шияна Олександра Вікторовича зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії відповідача, які полягають у прийняті рішення про відмову у державній реєстрації прав порушують його права та охоронювані інтереси.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 16.09.2015 залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариства «Київський маргариновий завод» (далі - третя особа)

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Третя особа адміністративний позов підтримала та просила задовольнити останній.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

ОСОБА_1 15.07.2015 звернулася до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За наслідком розгляду поданої заяви рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Шияна Олександр Вікторович №22941083 від 17.07.2015 відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації прав та їх обтяжень мені на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - оскаржуване рішення)

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення підставою для відмови у державній реєстрації права власності стало, зокрема, неможливість встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, з огляду на що звернулася до суду за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Матеріали адміністративної справи свідчать, що ОСОБА_1 уклала договір кіпвлі-продажу в кредит приміщення від 01.08.1996, а саме житлової квартири, що знаходить за адресою: м. Київ, вул. Анни Ахматової, б. 13-а, кв. 20 з Публічним акціонерним товариством «Київський маргариновий завод».

Пунктом 3 вказаного договору встановлено, що право власності на зазначений вище об'єкт виникає після виплати його повної вартості продавцю, тобто треті особі.

Як стверджує позивач та не заперечує третя особа, ОСОБА_1 виплатила повну вартість кварти (підтверджується довідкою третьої особи від 2015 року, яка долучена до позовної заяви), в зв'язку чим у відповідності до п. 3 договору у останньої виникло право власності.

Судом встановлено, що вищевказаний договір нотаріально не посвідчений.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 1 липня 2004 року N 1952-IV (далі - Закон N 1952-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного закону орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав (п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону N 1952-IV).

Поряд з цим, згідно ч. 2 ст. 9 Закону N 1952-IV державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частиною 1 ст. 19 Закону N 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводить на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом.

Згідно статті 15 Закону N 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

В той же час, статтею 24 Закону встановлено перелік підстав для відмови у здійснені державної реєстрації прав, якими, зокрема є подання документів, що не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Вказані приписи кореспондуються з Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868.

З вказаного слідує, що у разі неможливості встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувала «відсутність можливості встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, оскілки договір продажу житлового приміщення в кредит від 01.08.1996 не посвідчений нотаріально, що є обов'язковою вимогою законодавства щодо правочинів з нерухомістю станом на момент розгляду заяви, а право власності за даним договором у заявника не виникло, про свідчить відсутність реєстрації даного договору згідно законодавства, що діяло момент його укладання про що свідчить відсутність реєстраційного запису Київського міського бюро технічної інвентаризації.

Крім того, в поданій копії паспорта заявника відсутня фотографія, яка має бути вклеєна по досягненні власником паспорта 45 річного віку. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України» без вказаної фотографії паспорт вважається недійним».

Оцінивши доводи викладені відповідачем в оскаржуваному рішенні, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Станом на укладання договору продажу приміщення від 01.08.1996 року діяв Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦКУ РСР).

У відповідності до статті 47 ЦКУ РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ст. 227 ЦКУ РСР).

Згідно п. 24 глави 1 розділу 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 №18/5 (у редакцій чинній на момент укладення договору купівлі - продажу) нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема, договори про відчуження (купівля - продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинною на час укладання договору встановлено), що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Аналіз вказаних обставин в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що договір купівлі - продажу від 01.08.1996 житлової квартири, що знаходить за адресою: м. Київ, вул. Анни Ахматової, б. 13-а, кв. 20, яки укладено позивачем та третьою особою, мав бути нотаріально посвідчений у відповідності до вимог чинного законодавства, яке діяло на момент укладання останнього. Слід зауважити, що сторони вищевказаного договору не заперечують проти його існування та виконання умов покупцем та продавцем.

Між тим, слід відмітить, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодекс України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Окрім того, норми чинного Цивільного кодексу України передбачають дотримання обов'язкової нотаріальної форми договору купівлі - продажу (ст. 657).

З урахування зазначено, суд дійшов до висновку, що подані позивачем документи не дають можливість встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, оскільки не виді повідають вимогам закону в частині дотримання свого нотаріального посвідчення, що в свою чергу обумовлює наявність підстав для прийняття державним реєстратором рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі п. 4 ч. 1 ст. 24 КАС України.

Поряд з цим, слід зауважити, що судом не оцінювалися інші твердження відповідача викладені в оскаржуваному рішенні, оскільки на думку суду, останні в даному випадку містять другорядних характер.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскаржень рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративній суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституціє України.

Таким чином, в контексті вищевикладеного з урахуванням приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону N 1952-IV, суд дійшов до висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення №22941083 від 17.07.2015 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень суб'єкт владних повноважень діяв в порядку, в межах та у спосіб визначений законом, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Додатково суд вважає за необхідне наголосили, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного право, оскільки, на думку суду, підтвердити свої права за договором купівлі-продажу квартири останній може в судовому порядку, встановленому ЦПК.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі в силу положень статті 71 КАС України спростував покликання позивача.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Оскільки адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Суддя О.В. Кротюк

повний текст постанови складений та підписаний 11.11.2015 року