Справа № 819/3175/15
Суддя: Ходачкевич Н.І.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/3175/15

27 жовтня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

судді Ходачкевич Н.І.

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулися до Тернопільського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що листом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.08.2015 року № 19-19-0.53-1217Ї17-15-СГ відмовлено в погоджені проект землеустрою, оскільки, не долучено графічну частину до обгрунтування потреби площ:земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Проте, дану відмову вважає протипрваною, оскільки в проекті землеустрою долучений Розрахунок потреби площі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Миролюбівка по вул. Л. Українки, 15 та містить у собі усі відомості, включаючи графічні елементи. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причин неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності не надходило, письмових заперечень проти адміністративного позову не подано.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є власниками частки 719/2000 будівлі майнового комплексу за адресою Тернопільский район, с. Миролюбівка акл. Л. Українки, 15, а саме механічна майстерня, склад пектуса, зерносклад, під навіс, будинок ОЗК з підвалом.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 29 липня 2015 року № 19-2269/14-15-СГ позивачам надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 1,30 га у спільну часткову власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Миролюбівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області .

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_1 позивачами направлено до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області для затвердження.

Проте, листом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.08.2015 року № 19-19-0.53-1217Ї17-15-СГ повідомлено, що даний проект землеустрою не може бути погоджений, оскільки, вимоги в представленій на розгляд документації розробником TOB «СМП Геодезія» не дотримані, а саме: не долучено графічну частину до обгрунтування потреби площ: земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ст. 86 ЗКУ, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Суб'єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради.

Статтею 89 ЗКУ передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя;б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Даний перелік не є вичерпним. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Згідно ст. 26 Закону України «Про землеустрій» визначається, що розробниками документації із землеустрою є юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку встановленому Земельним кодексом України, Законом України «Про землеустрій» та іншими законами України.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Частиною 2 ст. 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Статтею 186 ЗК України визначено порядок погодження і затвердження документації із землеустрою. Згідно ч. 6 ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим. органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Таким чином, процедура затвердження проекту землеустрою безпосередньо пов"язана із процедурою погодження такого проекту.

Так, ч. 8 ст. 118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Згідно до ч. 5 ст. 186-1 ЗК України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

У свою чергу, згідно до ч. 6 ст. 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відтак, як вбачається із змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.08.2015 року № 19-19-0.53-1217/17-15-СГ надана відповідачем відмова у затверджені (погодженні) проекту землеустрою містить посилання на те, що відсутня графічна частина до обгрунтування потреби площі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Однак, як вбачається із поданого на затвердження проекту землеустрою наявний у ньому Розрахунок потреби площі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Миролюбівка по вул. Л. Українки, 15 містить у собі усі відомості, включаючи графічні елементи, про відсутність яких помилково вказує відповідач.

Отже, підставою для відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідності положень проекту вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Відтак, дана відмова відповідача є протиправною та позбавляє позивачів можливості реалізувати свої права на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного Кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Також слід зазначити що відповідно до п.7 Постанови пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року N 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV "Про фермерське господарство" питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів).

Рішенням Конституційного суду України від 14.12.2011 р. N 19-рп/2011 визначено, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Пунктом 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року N 6-зп, пунктом 1 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп Конституційний Суд України підкреслює значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Вживання в цій нормі слова будь-які дає підстави тлумачити її як таку, що виключає обмежене тлумачення. Тобто об'єктом оскарження можуть бути будь-які дії суб'єктів владних повноважень. Таке тлумачення відповідає принципу верховенства права, як він розуміється у практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини процесуальні гарантії, визначені в статті 6 стосовно справедливості, публічності та негайності, втрачають сенс за відсутності захисту передумов для дотримання цих гарантій, а саме - доступу до суду.

Окрім того, відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність юридичного захисту полягає в його спроможності відновити (поновити) порушене право чи інтерес, усунути спірність чи невизначеність у правовідносинах. З цієї норми, слідує, що звернення до суду, як найбільш ефективний засіб юридичного захисту, не може бути обмежене і відмова у правосудді не відповідає цьому принципу.

Згідно ст.69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані відповідачем, а отже підлягають до задоволення .

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1 . Позов задовольнити повністю

2.Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.08.2015 року № 19-19-0.53-1217Ї17-15-СГ у затверджені (погодженні) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,30 га, яка розташована на за межами населеного пункту на території Миролюбівської сільської ради Тернопільського районі Тернопільської області.

2. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,30 у спільну ОСОБА_1 таФедорчуку ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Миролюбівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Ходачкевич Н.І.

копія вірна

Суддя Ходачкевич Н.І.