Справа № 804/6531/15
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 рокусправа № 804/6531/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015 року у справі №804/6531/15 за позовом Обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Обласне комунальне підприємство культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» 21 травня 2015 року звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, згідно з яким просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 28 квітня 2015 року №, №.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення повинні бути скасовані, оскільки висновки відповідача, викладені у акті №1015/2205/02226049 від 10 квітня 2015 року (далі - акт перевірки) на підставі якого було прийняті оскаржені рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що позивачем не надано достатньої кількості первинних документів для підтвердження реальності здійснення господарських операцій, у зв'язку із чим позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення по справі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано як до перевірки, так і в судове засідання, доказів передачі товару від постачальника до покупця не відповідає дійсності, як і твердження суду першої інстанції про те, що при проведенні перевірки неможливо встановити походження товару, оскільки постачальники позивача та їх контрагенти по ланцюгу постачання не є виробниками або імпортерами товару, вказаного в первинних документах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача, який заперечував щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем 10 квітня 2015 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 01 березня 2015 року.

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт № 1015/2205/02226049 від 10 квітня 2015 року, в якому зроблено висновок про порушення позивачем:

- п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.5, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 146.12 ст. 146 Податкового кодексу України, п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 року на суму 45122,00 грн.;

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01 січня 2014 року по 01 березня 2015 року у розмірі 35624,00 грн. (т.1 а.с.40-82).

Згідно з вказаним актом відповідач дійшов висновку про те, що операції:

- з придбання товарів по ланцюгу постачання від ТОВ «Інтбудпостач», ТОВ «Спецторг», ТОВ «Укрюгконтракт» до позивача не містять у своїй суті розумних економічних або інших причин (ділової мети), систематичного (протягом місяця) надання та реалізації послуг та не спричиняють реального настання правових наслідків;

- з придбання послуг по ланцюгу постачання від ТОВ НВФ «Флоріт» до позивача є незавершеними капітальними інвестиціями щодо придбання і поліпшення об'єктів основних засобів.

На підставі акта перевірки відповідачем 28 квітня 2015 року прийнято податкові повідомлення - рішення:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за основним платежем податок на додану вартість у розмірі 35624,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 8906,00 грн. (а.с.105);

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за основним платежем податок на прибуток підприємств, що належать до комунальної власності у розмірі 45122,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 11280,50 грн.

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідача прийнято правомірно, оскільки позивачем не надано достатньо первинних документів на підтвердження реальності здійснення ним господарських операцій.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового періоду), визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум ПДВ, у вартості товарів/послуг, до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника, сплата податку на додану вартість у вартості товарів/послуг, факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи свідчать про те, що позивач у межах своєї господарської діяльності шляхом укладання у письмовій формі договорів купівлі-продажу з ТОВ «Інтбудпостач», ТОВ «Спецторг», ТОВ «Укрюгконтракт» придбав товар (балетне взуття, одяг та аксесуари).

При цьому, з врахуванням положень п.п. 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» реальність вчинення зазначених господарських операцій підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які підтверджують обставини поставки товару, а саме з:

ТОВ «Інтбудпостач» - це договір купівлі продажу №108 від 08 серпня 2014 року (т.1 а.с.107), видаткові накладні (т.1 а.с.109,112,114,118,121,124), приймальні акти (т.1 а.с.126-131), журнал довіреностей (т.1 а.с.142-143), банківськими виписками (т.1 а.с.144-148);

ТОВ «Спецторг»- це договір купівлі-продажу №1501-14 від 15 січня 2014 року (т.1 а.с.154-155), видаткові накладні (т.1 а.с.157,160,165,166,169,172,174), приймальні акти (т.1 а.с.178-182) журнал довіреностей (т.1 а.с.194-199), банківські виписки (т.1 а.с.200-205);

ТОВ «Укрюгконтракт» - це договір купівлі-продажу №15-1 від 15 січня 2015 року (т.1 а.с.206-207), видаткові накладні (т.1 а.с.209), банківська виписка (т.1 а.с.211-212), журнал довіреностей (т.1 а.с.213), приймальний акт (т.1 а.с.214)

ТОВ «Інтбудпостач» виписано позивачу податкові накладні за вересень, жовтень 2014 року, які відповідають вимогам ст. 201 Податкового кодексу України (т.1 а.с.110,113,115,119,122,125).

ТОВ «Спецторг» виписано позивачу податкові накладні за січень-травень 2014 року, які відповідає вимогам ст. 201 Податкового кодексу України (т.1 а.с.158,161,164,167,170,173,175).

ТОВ «Укрюгконтракт» виписано позивачу податкову накладну за лютий 2015 року, яка відповідають вимогам ст. 201 Податкового кодексу України (т.1 а.с.210).

Обставини використання придбаного в господарській діяльності позивача, а саме для забезпечення артистів балету необхідними сценічно-постановочними засобами, які використовуються для виконання партії (ролі) у балетних спектаклях (виставах) на сцені, підтверджуються відомостями про видачу (т.1 а.с.137-141,150-193), актами про непридатність (т.1 а.с.132,189).

На час здійснення господарських операцій ТОВ «Інтбудпостач», ТОВ «Спецторг», ТОВ «Укрюгконтракт» були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Інтбудпостач», ТОВ «Спецторг», ТОВ «Укрюгконтракт», за наслідками яких сформовано спірний податковий кредит, оскільки встановлені обставини справи свідчать про поставку товару, оприбуткування товару покупцем, оплату його вартості.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи відповідача про нереальність спірних господарських операцій позивача у зв'язку з відсутність у контрагента позивача необхідних умов для здійснення господарських операцій, адже така діяльність може здійснюватися не лише за рахунок власних ресурсів, але й за рахунок ресурсів, що належать іншим особам (найманих ресурсів).

Щодо доводів відповідача, з якими безпідставно погодився суд першої інстанції, про безтоварність спірних господарських операцій у зв'язку з відсутність довіреностей на отримання товару, суд апеляційної інстанції зазначає, що положення Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996р., згідно з якими довіреність на одержання матеріальних цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Тобто довіреність не є документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі чи прийняттю товару.

Згідно з поясненнями представника позивача видані довіреності залишилися у продавця. При цьому, позивачем надано витяг з журналу реєстрації довіреностей, в якому наявний запис щодо їх видачі.

Суд апеляційної інстанції також вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо нереальності спірних господарських операцій у зв'язку з ненаданням позивачем заявок, на підставі яких формувались поставки товару позивачу, оскільки в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначені заявки не є первинними документами. Крім того, згідно з поясненнями представника позивачем вказані заявки було погоджено в телефонному режимі, що відповідачем не спростовано.

Щодо доводів відповідача в акті перевірки про дефектність видаткових накладних, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

У відповідності до ч.2 ст.9 означеного Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань платників здійснюється на підставі первинних документів, у яких міститься інформація саме про господарські операції (результати їх здійснення).

Надані позивачем для підтвердження реальності здійснення господарських операцій, первинні документи відображають зміст та обсяг укладених договорів, містять всі необхідні реквізити, та обов'язкові посвідчення, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Зазначене свідчить про безпідставність висновків податкового органу.

Взагалі в акті перевірки відсутність реальності вчинення господарської діяльності пов'язується податковим органом з обставинами діяльності контрагентів позивача, а саме у зв'язку з неможливості провести його перевірку, що є неприпустимим як за законодавством України так і міжнародними нормами.

Зокрема, ст. 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Крім того, рішеннями Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань… Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Щодо доводів податкового органу відносно відсутності у позивача ТТН та інших доказів на переміщення придбаного товару, слід зазначити, що вказаний в договорах товар має невеликий обсяг та не потребує залучення спеціальних засобів перевезення.

Стосовно порушення позивачем п.п.139.1.5 п.139.1 ст.139 та п.146.12 ст.146 Податкового кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач у межах господарської діяльності уклав у письмовій формі договір на проектні роботи з ТОВ НВФ «Флоріт» №15/08/13 від 15 серпня 2013 року (капітальний ремонт частини приміщення Обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровського академічного театру опери та балету» (вхідний вузол, санітарні вузли зорової частини)) та додаткову угоду до нього (т.1 а.с.222-223,239).

Реальність вчинення зазначеної господарських операції згідно з актом перевірки відповідачем не спростовується.

Згідно з актом перевірки відповідач визнав оплату за вказаним договором незавершеними капітальними інвестиціями, що унеможливлює включення цієї оплати до складу валових витрат.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України (далі - ПК України) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, зокрема, собівартості реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інших витрат.

Відповідно до абз. в) п 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

При цьому, згідно з пп. 139.1.5 п 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України - не підлягають включенню до складу валових витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу;

Відповідно до п. 144.1 ст. 144 Податкового кодексу України - амортизації підлягають витрати на самостійне виготовлення (створення) основних засобів, нематеріальних активів, вирощування довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності, в тому числі витрати на оплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні (створенні) основних засобів та нематеріальних активів.

Приписами п. 146.12 ст. 146 Податкового кодексу України визначено, що сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Відтак, оскільки відповідачем не доведено факту поліпшення основних засобів, що має наслідком збільшення їх балансової вартості більш ніж 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, тому позивачу необґрунтовано зменшено валові витрати пов'язані з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем в акті перевірки, який став підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, не наведено тих обставин, які б свідчили про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду та прийняття нової постанови про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 198, пунктом 4 частини 1 статті 202, статтею 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015 року у справі №804/6531/15 - скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Державною податковою інспекцією у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області податкові повідомлення-рішення №, № від 28 квітня 2015 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений 10 листопада 2015 року.

Головуючий В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко