Справа № 2а/1214/156/12
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ К/800/6251/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про перерахунок пенсії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 30 листопада 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області перерахувати пенсію з 27 липня 2012 року відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» від 2 вересня 2008 року № 345-VІ (далі - Закон № 345-VІ), виходячи з трьох розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили непрацездатність; стягнути з відповідача недоплачену суму пенсії за період з 1 січня 2010 року по 30 липня 2012 року та моральну шкоду в розмірі 8380 грн.

Постановою Лисичанського міського суду Луганської області від 30 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове судове рішення - про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи по суті встановлено наступне.

ОСОБА_1 працювала на роботах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників 7 років 11 місяців 5 днів, з яких: 3 роки 3 місяці 16 днів - підземним нормувальником з повним робочим днем під землею (з 15 грудня 1970 року до 1 квітня 1974 року; 1 рік 11 місяців 10 днів - підземним хронометражистом з повним робочим днем під землею (з 1 квітня 1974 року по 11 березня 1976 року); 20 днів -підземним хронометражистом (з 11 березня 1976 року); підземним хронометражистом (з 15 серпня 1977 оку по 2 червня 1980 року).

З 18 листопада 1987 року позивачу призначено пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників.

З 16 вересня 2008 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області було перераховано призначену ОСОБА_1 пенсію відповідно до Закону № 345-VІ, виходячи з трьох розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. З 1 січня 2010 року позивачу перераховано пенсію без урахування норм Закону № 345-VІ.

В лютому 2010 року позивач звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до вимог статті 8 Закону № 345-VІ з підвищенням страхового стажу.

Відповідач листом від 2 лютого 2010 року № 250/М-7 відмовив ОСОБА_1 у перерахунку пенсії та повідомив про помилкове здійснення перерахунку пенсії відповідно до статті 8 Закону № 345-VІ.

Відповідно до статті 1 Закону № 345-VI його дія поширюється на працівників, які видобувають вугілля, залізну руду, руди кольорових і рідкісних металів, марганцеві та уранові руди, працівників шахтобудівних підприємств, які зайняті на підземних роботах повний робочий день, та працівників державних воєнізованих аварійно-рятувальних служб (формувань) у вугільній промисловості - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Кабінетом Міністрів України (далі - шахтарі), та членів їх сімей.

Згідно з статтею 8 Закону № 345-VI мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків середньої заробітної плати шахтаря, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до пункту «а» підрозділу 1 «Підземні роботи в шахтах, рудниках і копальнях на видобуванні корисних копалин, геологорозвідці, на дренажних шахтах на будівництві шахт, рудників, копалень» (далі - підрозділ 1) розділу 1 «Гірничі роботи» (далі - розділ 1) списку № 1 передбачена зайнятість повний робочий день на підземних роботах.

Пунктом «г» підрозділу 1 розділу 1 списку № 1 передбачено, що посада хронометражиста на підземних роботах передбачає зайнятість на підземних роботах 50 і більше відсотків робочого часу на рік (в обліковому періоді).

Таким чином, до кола працівників, на яких поширюється дія Закону № 345-VI та встановлені цим Законом пільги, належать тільки працівники, зазначені у списку № 1, які були зайняті на підземних роботах саме повний робочий день.

Оскільки, посада хронометражиста на підземних роботах відноситься до пункту «г» підрозділу 1 розділу 1 списку № 1, яким передбачено зайнятість на підземних роботах 50 і більше відсотків робочого часу на рік (в обліковому періоді), то дія Закону № 345-VI на позивача не поширюється.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2014 року (справа № 21-455а13), яка відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводами касаційної скарги висновки, викладені в судових рішеннях, не спростовуються, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 30 листопада 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Іваненко Я.Л.