Справа № 2а-15300/10/0470
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2011-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2011 р. Справа № 2а-15300/10/0470

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участю:
представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Днепрострой" до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Днепрострой» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська про визнання недійсними податкових повідомлень рішень від 21.11.2005 року № /0, № /0, № /0.

Постановою Господарського суду Київської області від 30.01.2007 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.05.2007 року, позов задоволено частково. Визнано частково недійсними податкові повідомлення рішення ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 21.11.2005 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 224174 грн. 10 коп., з яких 149500 грн. основний платіж та 74674 грн. 10 коп. штрафні (фінансові) санкції; від 21.11.2005 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання зі збору з використання водних ресурсів у розмірі 1921 грн. 19 коп., з яких 221 грн. 19 коп. основний платіж та 1700 грн. штрафні (фінансові) санкції; від 21.11.2005 року № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 318780 грн., з яких 163505 грн. основний платіж та 155275 грн. штрафні (фінансові) санкції. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.09.2010 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції м. Дніпропетровська задоволено частково. Постанову Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2006 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.05.2007 року у справі № А37/17 скасовано в частині визнання частково недійсним податкового повідомлення рішення від 21.11.2005 року № /0, а саме визначення суми податкового зобовязання за неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат суми у розмірі 10618, 94 грн. та визнання частково недійсним податкового повідомлення рішення від 21.11.2005 року № /0, а саме, щодо визначення суми податкового зобовязання за порушення п. 17.2 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами». 24 листопада 2010 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 22.09.2010 року, для нового розгляду в частині вказаних вимог надійшла зазначена адміністративна справа.

25.01.2011 року від представника позивача надійшло клопотання про відмову від адміністративного позову в частині визнання частково недійсним податкового повідомлення рішення від 21.11.2005 року №/0 щодо визначення суми податкового зобовязання за порушення п. 17.2 ст. 17 Закону України ««Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами». Ухвалою суду від 03.02.2011 року вказане клопотання позивача задоволено та закрито провадження у даній справі в частині зазначених позовних вимог.

Під час судового розгляду справи в обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що відповідно до декларацій про прибуток позивача у 4 кварталі 2003 року з урахуванням вимог п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат віднесений податок на репатріацію доходів нерезидента ТОВ «Контімекс» (США) у розмірі 10618 грн. 94 коп, який перераховано до бюджету у розмірі 15 % від суми сплачених по кредитному договору процентів, у відповідності до ст. 13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Крім того, розрахунки по відсоткам за отриманий від нерезидента кредит та по податку на репатріацію доходів підтверджують: меморіальний ордер № 421 від 04.12.2003 р. перерахування з валютного рахунку позивача відсотків по кредитному договору № 5 від 20.08.2002 р. на суму 11285, 55 доларів США чи 60174 грн. 55 коп. за курсом НБУ; платіжне доручення № 872 від 04.12.2003 р. (виписка банку від 04.12.2003 р.) перерахування до бюджету податку на репатріацію доходів на суму 10618 грн. 94 коп. Отже, на думку позивача, висновки відповідача, викладені в акті, щодо неправомірного віднесення суми податку на репатріацію до складу валових витрат виробництва у 4 кварталі 2003 року у розмірі 10618 грн. 94 коп та щодо відсутності підтвердження первинними документами даних обставин є хибними.

Представник відповідача позов не визнав, у письмових запереченнях зазначав, що в порушення п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», позивачем до складу валових витрат виробництва у 4 му кварталі 2003 р. були віднесені витрати у розмірі 10618 грн. 94 коп., які не були підтвердженні первинними документами враховуючи те, що зазначена сума витрат є податком на репатріацію доходів нерезидента ТОВ «Контімекс» (США), при цьому відповідно до п.п. 5.3.3 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не включаються до складу валових витрат, зокрема витрати на сплату податків установлених пунктами ст. 13 цього Закону. При цьому, п.п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», передбачено оподаткування будьяких доходів, отриманих нерезидентом із джерелом походження з України, від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться у гривнях) у порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, слід розуміти проценти, дисконті доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за борговими зобовязаннями, випущеними (виданими) резидентом. Таким чином, позивачем була завищена сума валових витрат у загальному обсязі 10618, 94 грн. у 4 му кварталі 2003 року. З огляду на вищевикладені обставини, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають, з таких підстав.

20.08.2002 року між ТОВ «Днепрострой» та ТОВ «Контімекс» (США) укладено контракт на отримання кредиту для проведення господарської діяльності. Загальна сума контракту складає 90000 дол. США. Термін дії договору до 30.12.2004 року. За користування кредитом, позичальник (ТОВ «Днепрострой») сплачує кредитору (ТОВ «Контімекс» (США) 13 відсотків річних. Відповідно листа Національного банку України № 13013/4721 від 09.09.2002 року ТОВ «Днепрострой» отримано реєстраційне свідоцтво № 32 на одержання кредиту від нерезидента.

17.09.2002 року на валютний рахунок ТОВ «Днепрострой» зараховані валютні кошти від нерезидента в сумі 85500 дол. США, що за курсом НБУ складає 455697 грн. 90 коп. На виконання вимог п. 13.2 ст. 13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ТОВ «Днепрострой» сплатило до бюджету податок з доходу, отриманого нерезидентом із джерелом їх походження з України, за ставкою 15 % від суми перерахування.

У відповідності до п.1.11 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", кредит це кошти та матеріальні цінності, які надаються резидентами або нерезидентами у користування юридичним або фізичним особам на визначений строк та під процент.

Відповідно до п.1.10 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", проценти це доход, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна. До процентів, зокрема, включаються платежі за використання коштів або товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит; платіж за використання коштів, залучених у депозит; платіж за придбання товарів у розстрочку.

Таким чином, оскільки укладеними позивачем договорами позики (кредитування) передбачено, що плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 13%, то, відповідно, платіж у розмірі 13% за цим договором є платежем за користування кредитом, та відповідає визначенню процентів, передбаченому п.1.10 ст.1 Закону "Про оподаткування прибутку підприємств".

У відповідності до п.5.5.1 п.5.5. ст.5 вищевказаного Закону, до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою чи нарахуванням процентів по боргових зобов'язаннях (в тому числі по будь-яких кредитах, депозитах) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного позивачем кредитного договору № 5 від 20.08.2002 року, кредит призначається для проведення господарської діяльності.

Таким чином, суд зазначає, що відсотки, які сплатив резидент України Товариство з обмеженою відповідальністю "Днепрострой" нерезиденту ТОВ «Контімекс» (США) за користування кредитом, відповідно до чинного законодавства України визнаються доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, а тому такі витрати відносяться до складу валових витрат відповідно до п.5.5.1 п.5.5. ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Разом з тим, згідно абзацу "а" п. 13.1. ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях) оподатковуються у порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, слід розуміти проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за борговими зобов'язаннями, випущеними (виданими) резидентом.

Пунктом 13.2 ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", передбачено, що резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях), крім доходів, зазначених у пунктах 13.3 - 13.7, зобов'язані утримувати під час виплати такого доходу та додатково сплачувати податок на репатріацію доходів у розмірі 15 відсотків від суми такого доходу за рахунок такої виплати, якщо інше не передбачене нормами міжнародних угод, які набрали чинності.

У відповідності до ст.11 Конвенції між Урядом України і Урядом США про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи та капітал, підписана 04.03.1994 р., набула чинності 05.06.2000 р., ратифікована 26.05.1995 р., проценти, які одержуються та фактично належать резиденту Договірної Держави, можуть оподатковуватися тільки в цій Державі.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування" від 06.05.2001, № 470 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)- надалі - Порядок № 470, передбачено, що підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 5 і 6 цього Порядку, особі, яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір, а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором.

Крім того, пунктом 4 Порядку №470, передбачено, що довідка видається компетентним органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором, за формою згідно з додатком 1 або згідно із законодавством такої країни. Довідка, яка надається за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України та обов'язково містити таку інформацію: повну назву або прізвище нерезидента; підтвердження, що нерезидент є особою, на яку поширюється дія положення міжнародного договору, тобто відповідно до законодавства відповідної країни підлягає оподаткуванню в цій країні на підставі постійного місцеперебування (місця проживання) або на іншій підставі; назву компетентного органу, прізвище та підпис уповноваженої особи компетентного органу, яка засвідчує підтвердження; дату видачі.

Згідно з пунктом 6 Порядку №470 особа, яка виплачує доходи нерезидентові у звітному (податковому) році, у разі подання нерезидентом довідки з інформацією за попередній звітний податковий період (рік) може застосувати положення міжнародного договору, зокрема щодо звільнення (зменшення) від оподаткування, у звітному (податковому) році з отриманням довідки після закінчення звітного (податкового) року.

Оскільки, ТОВ «Днепрострой» не надано довідку, передбачену п. 6 Порядку №470 розрахунки між позивачем та нерезидентом ТОВ «Контімекс» (США) за отриманий кредит у розрізі відсотків здійснювався наступним чином.

04.12.2003 року з валютного рахунку позивача перераховані відсотки за користування кредитом (за мінусом податку на репатріацію 15 %) в сумі 11285, 55 дол. США, що за курсом НБУ складає 60174 грн. 55 коп. (меморіальний ордер № 421 від 04.12.2003 р.).

Податок на репатріацію сплачено 04.12.2003 року в сумі 10618 грн. 94 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 872 від 04.12.2003 р.

При цьому, відповідно до п.п. 5.3.3. п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат не включаються, зокрема витрати на сплату податків установлених статтею 13 цього Закону.

09.11.2005 року Державною податковою інспекцією Бабушкінського району м.Дніпропетровська була проведена комплексна документальна перевірка дотримання вимог податкового та валютного законодавства ТОВ «Днепрострой» за період з 01.07.2002 року по 01.07.2005 року, про що складено акт перевірки № 003421. Перевіркою встановлено ряд порушень вимог діючого законодавства, серед яких встановлено порушення п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", а саме, до складу валових витрат виробництва у 4 кварталі 2003 року були віднесені витрати у розмірі 10618 грн. 94 коп., які не були підтверджені документально. За вказане порушення ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська винесено податкове повідомлення рішення №/0 від 21.11.2005 року.

Матеріалами справи підтверджено, що витрати у розмірі 10618 грн. 94 коп, які віднесенні позивачем до складу валових витрат є податком на репатріацію доходів нерезидента і сплачені до бюджету у розмірі 15% та у відповідності до п.п. 13.2 ст. 13 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", при цьому, суд звертає увагу на те, що питання щодо віднесення такого податку до складу валових витрат врегульовано п.п. 5.3.3. п. 5.3 ст. 5 вказаного Закону.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач, відповідно до п.п.13.2 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" утримав та сплатив до бюджету вказаний податок за рахунок доходів нерезидента - ТОВ «Контімекс» (США), що у свою чергу свідчить про належність таких витрат до витрат ТОВ «Контімекс» (США), а не позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач довів суду підставність та обгрунтованість прийнятого ним рішення.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Днепрострой» до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська про визнання частково недійсним податкового повідомлення рішення № /0 від 21.05.2005 року, а саме визначення суми податкового зобовязання за неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат суми в розмірі 10618 грн. 94 коп. відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складений 09.02.2011 року.

Суддя ОСОБА_1