Справа № 826/2300/13-а
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ К/800/53635/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014

та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2013

у справі № 826/2300/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфо Терра»

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфо Терра» звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 12.02.2013 № та № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2013, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014, позов задоволено; визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення, з мотивів обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій; прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Інфо Терра» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 по 30.11.2012, складено акт № 37/22-30/36019168 від 28.01.2013, в якому зафіксовані порушення: п. п. 138.1, 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено суму податку на прибуток підприємства на загальну суму 1 017 674 грн., в т.ч.: за І квартал 2012 року в сумі 60 040 грн., за ІІ квартал 2012 року на суму 714 875 грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 242 758 грн.; п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 та п. 201.1, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у розмірі 969 213 грн., в тому числі: за лютий 2012 року в сумі 46 732 грн., за квітень 2012 року в сумі 90 053 грн., за травень 2012 року в сумі 235 287 грн., за червень 2012 року в сумі 339 636 грн., за липень 2012 року в сумі 198 565 грн. та за вересень 2012 року в сумі 58 937 грн.

За результатами проведеної перевірки, 12.02.2013 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № про визначення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 1 272 092 грн., в т.ч.: 1 017 674 грн. основного платежу та 254 418 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про визначення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 211 516 грн., в т.ч.: 969 213 грн. основного платежу та 242 303 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Матеріалами справи встановлено, що основним видом діяльності позивача є діяльність щодо оптової торгівлі зерном, насінням і кормами для тварин.

Предметом укладених між позивачем та ПП ТД «Ділові дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД», ТОВ «Альфа», ТОВ «Ділкорн», ТОВ «Нордскол», ТОВ НІО «Контехсистем ЛТД», ТОВ «Меридіан строй» та ТОВ «Кміс-Торгаш МК» договорів, була поставка зернових культур, а з ТОВ «Сервіс Авто» послуг по їх перевезенню.

На підтвердження виконання укладених договорів було надано до суду документацію у вигляді договорів з додатками, актів приймання-передачі, податкових накладних, банківських виписок, товарно-транспортних накладних тощо.

В акті перевірки зазначено, що надана під час перевірки документація не відображає реального настання наслідків за укладеними правочинами. Такі висновки податкового органу ґрунтуються на акті від 22.10.2012 № 706/22-200/30565050 ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва з питань дотримання вимог податкового законодавства та відображення правових відносин з контрагентами-постачальниками ТОВ «Ділові дрібниці», акті від 22.10.2012 № 706/22-200/30565050 ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва з питань дотримання вимог податкового законодавства та відображення правових відносин з контрагентами-постачальниками ТОВ «Яна ЛТД», акті від 13.09.2012 № 714/22-4/35910506 ДПІ у Печерському районі м. Києва з питань дотримання вимог податкового законодавства та відображення правових відносин з контрагентами-постачальниками ТОВ «Ділкорн», якими встановлено відсутність у зазначених контрагентів реальних можливостей виконувати свої зобов'язання за договорами, а також відсутність у позивача товарно-транспортних накладних на поставку товарів від своїх контрагентів, а саме: від ПП ТД «Ділові дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД», ТОВ «Альфа», ТОВ «Ділкорн», ТОВ «Нордскол», ТОВ НІО «Контехсистем ЛТД», ТОВ «Меридіан строй», ТОВ «Сервіс Авто» та ТОВ «Кміс-Торгаш МК».

Договори поставки зернових культур з ПП ТД «Ділові дрібниці», ТОВ «Яна ЛТД», ТОВ «Альфа», ТОВ «Ділкорн», ТОВ «Нордскол», ТОВ НІО «Контехсистем ЛТД», ТОВ «Меридіан строй», ТОВ «Сервіс Авто» та ТОВ «Кміс-Торгаш МК» провадилась на умовах СРТ Інкотермс за адресою Миколаївського морського торгівельного порту.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередні інстанцій виходили з того, що позивачем були надані всі первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій; на момент здійснення вищевказаних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані у визначеному законом порядку та не були припинені згідно Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.1 ст. 138 зазначеного Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень п. п. 201.1, 201.6, 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця; право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Аналізуючи наведені положення Податкового кодексу України можна дійти висновку, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість та віднесення відповідних сум до витрат виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити).

Усі документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, тому в разі відсутності товарно-транспортної накладної, яка не є обов'язковим первинним документом, що складається під час здійснення господарської операції з поставки товару, за наявності належних первинних документів на поставку товару, не можна стверджувати про безтоварний характер господарських операцій.

Судами попередніх інстанцій досліджено питання щодо фактичного вчинення господарських операцій між позивачем та його контрагентами з поставки товару та його перевезення, в результаті чого встановлено, що такі операції мали реальний характер, підтверджені належним чином оформленими первинними документами, в результаті чого позивачем правомірно сформовано податковий кредит та витрати спірного періоду.

За вказаних обставин, відсутності порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014 та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний