Справа № 815/5828/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5828/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бутенка А.В.,

судді - Андрухів В.В.

судді - Марин П.П.

за участю секретаря - Філімоненко А.О.

за участю сторін:

позивач - Ака ОСОБА_1Г.С. (особисто) ,

представник позивача - ОСОБА_2 (за довіреністю),

представник відповідача - ОСОБА_3 (за довіреністю).

перекладач - ОСОБА_4 (особисто),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 Сахі до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 30.07.2015 року № 459-15, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_5 ОСОБА_6 Сахі до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 30.07.2015 року № 459-15, зобовязати Відповідача повторно розглянути заяву та визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні 06.11.2015 року позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини зазначені у позовній заяві (а.с. 3), зазначивши, що прийняте Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у запереченні на адміністративний позов (а.с. 32-37), та зазначив що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, які потребують додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим центральним органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_7, який покинув свою країну та звернувся за захистом до Міграційної служби України.

Позивач покинув ОСОБА_7 12.03.2012 року авіарейсом Кабул (ОСОБА_7) Москва (РФ), на підставі національного паспорту та візи до РФ. Державний кордон України перетинав нелегально, без документів, поза пунктом пропуску.

Причиною виїзду позивача з країни громадської належності, було те, що наприкінці 2011 року, Позивач став свідком терористичного акту у м. Кабул під час святкування релігійного свята «Ашура», в результаті отримання психологічної травми, прийняв рішення виїхати з ОСОБА_7 та шукати захисту за межами Батьківщини.

Також судом встановлено, що за наданням захисту в Україні, позивач звернувся за захистом до УДМС України в Херсонській області 27.04.2012 року. В серпні 2012 року, Позивач на підставі особистого клопотання призупинив процедуру розгляду власної заяви та 07.11.2013 року повторно звернувся за захистом до ГУДМС в Одеській області.

Найближчі родичі, а саме дружина та троє синів проживають в ОСОБА_7 в м. Кабул.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи та поясненнями позивача (а.с. 39-103).

Рішеннями ДМС від 30.07.2015 року № 459-15 ОСОБА_5 ОСОБА_6 Сахі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 42).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом, Позивач виїхав 12.03.2012 року авіарейсом Кабул (ОСОБА_7) Москва (РФ), на підставі національного паспорту та візи до РФ. Державний кордон України перетинав нелегально, без документів, поза пунктом пропуску. Причиною виїзду позивача з країни громадської належності, було те, що наприкінці 2011 року, він став свідком терористичного акту, тому прийняв рішення виїхати з ОСОБА_7.

Таким чином, внаслідок того, що відсутні реальні загрози життю, безпеці чи свободі, переслідування за певними ознаками, Позивач не підпадає під конвенційні критерії особи, яка може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту, не підпадають під пункти 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, керуючись ст. 94, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 ОСОБА_6 Сахі до Державної міграційної служби України відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 10.11.2015 року.

Головуючий суддя Бутенко А.В.

Суддя Андрухів В.В.

Суддя Марин П.П.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 ОСОБА_6 Сахі до Державної міграційної служби України відмовити.

10 листопада 2015 року.