Справа № 804/8867/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 р. Справа № 804/8867/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача-1:ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» до В-1 Дніпропетровської митниці ДФС, до В-2 Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення №113000006/2010/000143/1 від 10.03.2010р., скасування картки відмови №113050000/0/000266 від 10.03.2010р. та стягнення надмірно сплачених митних платежів, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2010р. Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося з позовом до В-1 Криворізької митниці (правонаступником якої є Дніпропетровська митниця ДФС), до В-2 Головного управління Державного казначейства у Дніпропетровській області (правонаступником якого є Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області) та просить:

- визнати протиправним рішення Криворізької митниці про визначення митної вартості товарів №113000006/2010/000143/1 від 10.03.2010р.;

- скасувати видану Криворізькою митницею картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/0/000266 від 10.03.2010р.;

- стягнути з Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь позивача суму надмірно сплаченого податку на додану вартість у розмірі 13604,74 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь позивача суму надмірно сплаченого ввізного мита у розмірі 4761,66 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вищевказане оспорюване рішення та картка відмови у прийнятті митної декларації є такими, що підлягають скасуванню посилаючись на те, що 16.11.2009р. між позивачем (покупцем) та ВАТ «Белшина», Республіка Беларусь м. Бобруйськ (постачальником) було укладено зовнішньоекономічний контракт №1352/8941-37-09 за умовами якого постачальник зобовязувався поставити позивачеві як покупцеві товар на умовах, вказаних у Специфікаціях до Контракту. 10.03.2010р. на підставі Специфікації №1 від 16.11.2009р. до вищевказаного Контракту на адресу позивача надійшов товар за ціною контракту за одиницю товару 8250,00 доларів США та з метою митного оформлення позивачем було подано до митного органу ВМД №113050000/2010/001896 у якій було визначено вартість товару за ціною контракту 8250,00 доларів США за одиницю товару на підтвердження чого були надані сертифікат якості, сертифікат про проходження товару, рахунок-фактуру, комерційна пропозиція постачальника №37/14308 від 03.09.2009р. лист №01/1361-3.2 від 01.09.2009р., а також була надана експортна декларація країни відправлення №20717 від 24.02.2010р. Зазначені документи підтверджували вищевказану вартість митного оформлення товару за ціною договору 8250,00 доларів США за одиницю товару. Окрім того, позивач зазначає, що надати калькуляцію виробника на вимогу митниці було неможливо, так як постачальник листом №37/1359 від 23.02.2010р. повідомив позивача, що така інформація є комерційною таємницею і може надаватися лише на запит контролюючих органів Республіки Беларусь. З огляду на наведене позивач вважає, що згідно до п.2 розділу Ш наказу ДМСУ №602 від 24.06.2009р. митний орган міг самостійно отримати калькуляцію виробника товару шляхом направлення відповідного запиту до митних органів Республіки Беларусь. Позивач також у письмових поясненнях від 26.07.2011р. вказує на недоведеність Відповідачем-1 обгрунтованості причин не застосування першого методу визначення митної вартості товару (за ціною договору) у оспорюваних рішеннях та застосування коригування митної вартості товару за резервним (шостим) методом визначення митної вартості товару з огляду на те, що відповідних обґрунтувань оспорювані рішення не містять у відповідності до вимог ст. ст.266-272 Митного кодексу України. Окрім того, позивач посилається і на те, що оскільки митницею було прийнято рішення про відмову у визначенні митної вартості товару за ціною договору та картка відмови у митному оформленні товару, позивач був змушений здійснити митне оформлення товару за ціною товару, визначеною відповідачем на рівні 8960 доларів США з оформленням ВМД №113050000/2010/001917, що, на думку позивача, призвело до необґрунтованого збільшення сплати ним податку на додану вартість у розмірі 13604,74 грн. та ввізного мита 4761,66 грн., які підлягають поверненню позивачеві шляхом стягнення вказаних коштів з Відповідача-2, який є органом, що забезпечує обслуговування державного та місцевого бюджетів, та є відповідальним за повернення надмірно сплачених сум ПДВ та ввізного мита.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник Відповідача-1 в судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні даного позову позивачеві у повному обсязі посилаючись на те, що враховуючи, що декларантом не надано інформацію про митну вартість ідентичних, подібних (аналогічних) товарів та відсутність її у Відповідача-1, то при прийнятті оспорюваного рішення Відповідачем-1 було використано інформацію, яка містилася в базі даних ЄАІС ДМСУ про митну вартість ідентичних товарів, яка приймалась згідно зі ст.273 МК України, тобто за резервним методом про що свідчить витяг з бази даних ЄАІС ДМСУ, електронна копія ВМД №113030000/2010/4425 від 04.03.2010р., а також правова позиція Вищого адміністративного Суду України в ухвалі від 26.02.2014р. у справі №2а-13614/09/0470, при цьому, Відповідач-1 вказує на те, що митний орган на підставі наявної інформації про митне оформлення ідентичних товарів, митна вартість яких визначалась за шостим методом не мав права визначати митну вартість товару за другим-пятим методом, а тому представник Відповідача-1 вважає, що при визначенні митної вартості товару за оспорюваним рішенням застосований шостий метод з неухильним дотриманням вимог ст. 273 Митного кодексу України. Також представник Відповідача-1 посилається і на те, що на вимогу митниці щодо надання додаткових документів, позивач відмовився від їх надання та Відповідачем-1 згідно з вимогами ст.267 МК України проведено з позивачем консультацію та обмін наявною ціновою інформацією з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості товару про що письмово зазначено на зворотному боці декларації про митну вартість товару. Також представник Відповідача-1 вказує на те, що декларація країни відправлення не є належним доказом, який підтверджує заявлену митну вартість товару через те, що вона не містить відміток митних органів країни відправлення та не засвідчена відповідно до вимог п.12 Порядку №1766; у графі 18 зазначеної митної декларації відсутні будь-які дані про транспортні засоби, на які товар завантажений під час експорту, а наданий лист ДП «Держзовнішінформ» від 23.02.2010р. має довідковий характер, посилається на сайти мережі Інтернет інших країн ніж країна виробника (Білорусія). До того ж, під час перевірки документів зясовано, що специфікація №1 від 16.11.2009р. до контракту передбачає поставку лише однієї позиції товару 720 штук та митна вартість цього ж товару вже визначалась за ВМД №113000006/2010/000078/1 від 08.02.2010р. та №113000006/2010/000139/1 від 05.03.2010р. на рівні 8960 доларів США/шт. Щодо позовних вимог позивача про стягнення надміру сплачених обовязкових платежів, то представник Відповідача-1 вказує на те, що згідно до ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, податок на додану вартість відносився до податкового кредиту з можливістю подальшого бюджетного відшкодування цих коштів з Державного бюджету України. Враховуючи, що позивачем не надано доказів не віднесення ним суми ПДВ сплаченої за ВМД №113050000/2010/00001917 від 10.03.2010р. до податкового кредиту та доказів не отримання бюджетного відшкодування, а тому вважає, що позовні вимоги про стягнення 13604,74 грн. є фактично спробою отримати подвійне відшкодування цих коштів з Державного бюджету. Щодо стягнення ввізного мита у сумі 4761,66 грн., то представник Відповідача-1 зазначає, що позивач взагалі не сплачував його до Державного бюджету, оскільки скористався преференцією, що підтверджується даними гр.36 «код преференції 065, зазначено спосіб платежу «06», що згідно до наказу ДМСУ №1048 від 12.12.2007р. означає умовне нарахування платежу. Крім цього, згідно розділу 7 Порядку №30 від 23.01.2006р., Порядку №611/147, Порядку №618 передбачено повернення надміру сплачених платежів лише за зверненням платника податків до митних органів із відповідною заявою, до якої додаються документи, що підтверджують суми надмірних платежів. Оскільки позивач не звертався до Відповідача-1 з такою заявою, то на думку представника Відповідача-1 позовні вимоги про стягнення з Державного бюджету сум надмірно сплаченого ПДВ є передчасними. Також представник Відповідача-1 просив допустити заміну Відповідача-1 Дніпропетровської митниці її правонаступником - Дніпропетровською митницею ДФС посилаючись на те, що Дніпропетровська митниця ДФС зареєстрована в Єдиному державному реєстрі з 21.11.2014р. та є правонаступником Дніпропетровської митниці згідно до постанови КМУ №311 від 06.08.2014р.

Відповідач-2 в судове засідання не зявився, проте 11.08.2015р. надав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи без участі представника Головного управління (а.с.11 том 2).

Також 11.08.2015р. Відповідач-2 надав до канцелярії суду заперечення на позов у яких проти позову просив відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що згідно Порядку №611/147 від 20.07.2007р. повернення надмірно сплачену до бюджету митних платежів казначейством здійснюється на підставі висновку митного органу, що займався оформленням митної декларації. До Головного управління не надходили висновки від Дніпропетровської митниці на підставі яких перераховуються спірні кошти, а тому повернення позивачеві надмірно сплачених платежів без висновку митного органу є неможливим. Крім того, Відповідач посилається і на постанову Верховного Суду України від 17.12.2013р., якою на основі аналізу ст.ст. 265,266 Митного кодексу України встановлено, що питання контролю правильності обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву відносяться до виключної компетенції митних органів та суди не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену суму ПДВ фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості (а.с.12-14 том 2).

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи наведене, клопотання Відповідача-2 про розгляд справи за відсутності представника відповідача-2, строки розгляду та вирішення справи, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе вирішити спір за відсутності представника Відповідача-2 з урахуванням поданого клопотання та заперечень на позов та вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

До початку судового розгляду справи за клопотанням представника Відповідача-1, проти якого не заперечував представник позивача, судом було здійснено заміну Відповідача -1 Дніпропетровську митницю на її правонаступника Дніпропетровську митницю ДФС у відповідності до вимог ст.55 Кодексу адміністративного судочинства України.

У ході судового розгляду справи, судом встановлені наступні обставини у справі.

16.11.2009р. між ВАТ «Белшина» (Беларусь, Могилевська область, м. Бобруйськ ) (продавцем) та ВАТ «ПГЗК» (покупцем) було укладено контракт №1352/8941-37-09 відповідно до умов якого продавець зобовязувався продати, а покупець придбати товар згідно специфікацій до цього контракту, при цьому, визначено, що умови оплати зазначаються у специфікаціях, які є невідємною частиною контракту (а.с.9-11 том 1, а.с.30-32 том 2).

Згідно умов Специфікації № 1 від 16.11.2009р. до вказаного вище контракту, предметом купівлі-продажу є товар шини 33.00-51 ФТ-116АМ2 (у комплекті три ущільнювальні кільця) у кількості 720 штук за ціною 8250 доларів США за одиницю на загальну вартість 5 940 000 доларів США, при цьому, у вказаній специфікації визначені строк поставки протягом 20 календарних днів з дати письмового замовлення покупця; умови оплати протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на станцію призначення; продавець ВАТ «Белшина» м. Бобруйськ, Беларусь; покупець ВАТ «ПГЗК» м. Кривий Ріг, Україна; умови поставки DDU м. Кривий Ріг, ВАТ «ПівнічГЗК» (а.с.11-зворот том 1, а.с.32зворот том 2).

На виконання умов вищевказаного контракту та специфікації №1 до контракту на адресу позивача надійшов товар шини 33.00-51 ФТ-116АМ2 у кількості 12 шт. за ціною 8250 доларів США за одиницю, загальною вартістю 99000 доларів США, що підтверджується копією рахунку-фактури № 1250 від 20.02.2010р. (а.с.13 том 1, а.с.34 том 2).

З метою здійснення митного оформлення вищевказаного товару, 10.03.2010р. позивачем була подана до митного органу ВМД форми МД-2 №113050000/2010/001896 та ДМВ №11305/0000/2010/001896 у яких позивачем була визначена митна вартість товару за ціною контракту (першим методом), яка становила 8250,00 доларів США за одиницю, що підтверджується копіями відповідних декларацій наявних у справі (а.с.15-17 том 1, а.с.27-29 том 2).

Також на підтвердження заявленої митної вартості вищенаведеного товару позивачем були надані наступні документи, а саме: контракт №1352/8941-37-09 від 16.11.2009р., специфікація № 1 від 16.11.2009р., сертифікат якості, сертифікат походження товару, лист ДП «Держзовнішінпром» щодо проведення цінової експертизи №9/203-2, експортна декларація країни-виробника №20717, рахунок-фактура, комерційна пропозиція постачальника №37/14308 від 03.09.2009р., лист №01/1361-3.2 від 01.09.2009р., що підтверджується змістом графи 44 у ВМД, а також копіями наведених листів (а.с.14-15,22-23, 26 том 1, а.с.27, 35-36 том 2).

У ході здійснення митного оформлення товару під час порівняння заявленої митної вартості товарів митним органом було встановлено, що рівень заявленої митної вартості є нижчим від рівня митної вартості, інформація про які була наявна у митному органі, а саме: згідно ЄАІС ДМСУ (єдина автоматизована інформаційна база Державної митної служби України) вартість імпортованого позивачем товару на митну територію України у межах контракту №1352/8941-37-09 від 16.11.2009р. вже була визначена митним органом згідно рішень №113000006/2010/000078/1, №113000006/2010/000139/1 від 08.02.2010р. та від 05.03.2010р. на рівні 8960 доларів США за одиницю, у звязку з чим посадовою особою митного органу були витребування додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару шляхом вчинення відповідного запису на зворотному боці ДМВ, а саме: прайс-листа виробника; калькуляцію фірми-виробника товару (а.с.16-зворот том 1, а.с.28-зворот том 2).

Також зі змісту звороту вищенаведеної ВМД видно, що уповноважена особа позивача зазначила, що надати прайс-лист, калькуляцію на даний момент неможливо, проте були надані листи №270/63 від 04.03.2010р., №37/1359 від 04.03.2010р., №01/1361-3.2 від 01.09.2009р., №37/4261 від 26.08.2009р., № 37/14308 від 03.09.2009р., при цьому, зазначено, що проведено консультацію та обмін наявною ціновою інформацію, про можливість митного оформлення під гарантійні зобовязання згідно ст.264 МКУ, згідно наказу ДМСУ від 17.03.2008р. повідомлено про що уповноважена особа декларанта ознайомлений під підпис 10.03.2010р.

У звязку з тим, що позивач не скористався правом в десятиденний термін надати додаткові документи, митним органом 10.03.2010р. було прийнято картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України за №/0/000266 та рішення про визначення митної вартості товару за №113000006/2010/000143/1 за яким митну вартість товару було скориговано митницею за резервним (шостим) методом визначення митної вартості товару на рівні 8960,00 доларів США за одиницю (а.с.18-19 том 1, а.с.41-42 том 2).

В подальшому, позивач скористався своїм правом на митне оформлення товару під гарантійні зобовязання та подав ВМД №113050000/2010/001917 виходячи з визначеною митним органом вартістю товару на рівні 8960,00 доларів США за одиницю, що підтверджується змістом копії наведеної декларації (а.с.20-21 том 1, а.с.47 том 2).

Позивач оспорює рішення про визначення митної вартості товару та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні товару від 10.03.2010р. з підстав необґрунтованого застосування митним органом визначення митної вартості товарів за резервним (шостим) методом без наведення причин обґрунтованості неможливості застосування попередніх методів визначення митної вартості товару, встановлених ст.266-272 Митного кодексу України у оспорюваних рішеннях.

Заслухавши представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного позову в частині визнання протиправним та скасування рішення про визначення митної вартості товарів №113000006/2010/000143/1 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №113050000/0/000266 від 10.03.2010р., виходячи з наступного.

Дана адміністративна справа 15.07.2015р. надійшла на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Вищого адміністративного Суду України на новий судовий розгляд у звязку зі скасуванням постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2012р. та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2012р., що підтверджується ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 24.06.2015р. у цій справі (а.с.188-192 том 1).

Зі змісту вищенаведеної ухвали Вищого адміністративного Суду України від 24.06.2015р. видно, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не було враховано, що митним органом при невизнанні митної вартості, заявленої позивачем, та визначенні митної вартості за іншим, відмінним від першого, методом, не обґрунтовано із посиланням на документи надані декларантом, причин неможливості застосування першого методу визначення митної вартості, не перевірено, чи подавав позивач із самого початку усі необхідні та належні документи, які дозволяли б визначити митну вартість товару за методом оцінки за ціною угоди щодо товарів (перший метод), судами також не надано оцінки обставинам, якими позивач обґрунтовував неможливість надання додаткових документів на вимогу митного органу, та яку саме інформацію, яка не була б підтверджена документами, первісно наданими декларантом, мали підтвердити зазначені документи (а.с.191 том 1).

Вирішуючи даний спір з урахуванням вимог вищенаведеної ухвали Вищого адміністративного суду від 24.06.2015р., суд виходить із того, що при розгляді даної справи підлягають застосовуванню норми Митного кодексу України від 11.07.2002р. №92-ІУ та Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006р. №1766 (далі Порядок №1766), які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

У відповідності до вимог ст. 264 Митного кодексу України, чинного на момент виникнення спірних відносин, визначено, що заявлена декларантом митна вартість товарів і подані ним відомості про її визначення повинні базуватися та обєктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Методи визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну були встановлені ст.ст.266-273 Митного кодексу України, чинного на момент виникнення спірних відносин.

Статтею 266 Митного кодексу України, чинного на момент виникнення спірних відносин, передбачено, що визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами:

1)за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2)за ціною договору щодо ідентичних товарів;

3)за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

4)на основі віднімання вартості;

5)на основі додавання вартості (обчислена вартість);

6) резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути визначена за методом 1 згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу за основу може братися або ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю відповідно до вимог статті 271, або обчислена відповідно до вимог статті 272 цього Кодексу вартість товарів.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на розсуд декларанта.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, установлених статтею 273 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин митного законодавства свідчить про те, що у разі незгоди митного органу із митною вартістю імпортованого товару, митний орган повинен провести процедуру консультацій між декларантом та митним органом під час якої наділений повноваженнями щодо застосування того чи іншого методу визначення митної вартості товару із застосуванням наступного методу лише у разі неможливості застосування попереднього методу з послідовним переходом від одного до іншого методу визначення митної вартості та з наведенням обґрунтованості причин неможливості застосування попереднього методу визначення митної вартості товару.

Проте, зі змісту оспорюваного рішення про визначення митної вартості товару від 10.03.2010р. та картки відмови в прийнятті митної декларації від 10.03.2010р., згідно яких митницею було застосовано резервний (шостий) метод визначення митної вартості товарів на рівні 8960,00 доларів США за одиницю, видно, що Відповідачем-1 у вказаних рішеннях не наведено обґрунтованості причин неможливості застосування методів визначення вартості товару з послідовним переходом до наступного методу з другого до пятого методу визначення митної вартості в порушення вимог ст. 266 Митного кодексу України (а.с., 18-19 том 1, а.с.45-46 том 2).

Також і у ході судового розгляду справи представник Відповідача-1 не змогла навести причин відсутності у вищевказаних рішеннях обгрунтувань неможливості застосування методів визначення митної вартості товарів з послідовним застосуванням методів визначення вартості товару від другого до пятого методів у відповідності до норм ст. 266 Митного кодексу України, чинного на момент виникнення спірних відносин.

За приписами ст. 267 Митного кодексу України, чинного на момент виникнення спірних відносин, метод визначення митної вартості за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартості операції) використовується у разі, якщо: не має жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що : а) встановлюються законом чи запроваджуються органом державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) стосовно продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, що унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не може бути зроблено відповідне коригування відповідно до положень частини другої цієї статті; 4) покупець і продавець не є повязаними між собою особами або хоч і є повязаними між собою особами, але ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Проте, судом встановлено, що ні під час здійснення Відповідачем-1 митного оформлення товару, ні у ході судового розгляду справи, митним органом не було наведено жодних підстав та обґрунтувань щодо причин неможливості застосування методу визначення митної вартості товару за ціною договору з урахуванням вищенаведених обмежень та застережень.

Між тим, як свідчать матеріали справи, позивачем разом із митною декларацією №113050000/2010/001896 від 10.03.2010р. для підтвердження митної вартості товарів були надані всі необхідні документи, які підтверджували заявлену позивачем митну вартість на рівні 8250,00 доларів США за одиницю товару, а саме: контракт №1352/8941-37-09 від 16.11.2009р., специфікація № 1 від 16.11.2009р., сертифікат якості, сертифікат походження товару, лист ДП «Держзовнішінпром» щодо проведення цінової експертизи №9/203-2, експортна декларація країни-виробника №20717, рахунок-фактура, комерційна пропозиція постачальника №37/14308 від 03.09.2009р., лист №01/1361-3.2 від 01.09.2009р., що підтверджується змістом графи 44 у ВМД, а також копіями наведених листів (а.с.14-15,22-23, 26 том 1, а.с.27, 35-36 том 2).

Зі змісту досліджених судом вищенаведених документів було встановлено, що вони не містять будь-яких розбіжностей, які б слугували сумнівами для митниці у визначенні митної вартості товару за ціною договору на рівні 8250,00 доларів США за одиницю, також будь-яких сумнівів не могла навести і представник Відповідача-1 у ході судового розгляду справи, а посилання Відповідача-1 на те, що вказаний товар у межах цього ж контракту уже був раніше оформлений митницею 08.02.2010р. та 05.03.2010р. за резервним методом на рівні 8960,00 доларів США є безпідставними виходячи з того, що розбіжності між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено не є достатньою підставою про недостовірність даних щодо митної вартості товарів, заявленої декларантом про що також дійшов висновку і Вищий адміністративний Суд України в своїй ухвалі від 24.06.2015р. (а.с.190 том 2).

Частина 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Представник Відповідача-1 у ході судового розгляду справи не навів жодних підстав та не надав будь-яких доказів на підтвердження правомірності прийняття картки відмови у прийнятті митної декларації та оспорюваного рішення про визначення митної вартості товарів за резервним (шостим) методом без наведення обгрунтування причин неможливості застосування методу визначення вартості товару за ціною договору та без наведення обґрунтування причин неможливості послідовного застосування методів визначення митної вартості від другого методу до пятого у відповідності до вимог ст. 266 Митного кодексу України чинного на момент виникнення правовідносин у цій справі.

При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення посилання представника Відповідача-1 щодо правомірності використання інформації, яка міститься в базі даних ЄІАС ДМСУ про митну вартість ідентичних товарів, яка приймалась згідно зі статтею 273 Митного кодексу, тобто за резервним методом про що свідчать витяг з вказаної бази даних та електронна копія ВМД №113030000/2010/4425 від 04.03.2010р. та посилання на аналогічну правову позицію, яка висловлена в ухвалі Вищого адміністративного Суду України від 26.02.2014р. у справі №2а-13614/09/0470, з огляду на те, що використання інформації про митну вартість товару, яка наявна у митного органу не звільняє Відповідача-1 від обовязку при прийнятті рішення про визначення митної вартості товару наведення у такому рішенні причин обґрунтованості не застосування методу вартості товару, заявленого позивачем за ціною договору та необхідності послідовного застосування методів визначення вартості товару у відповідності до приписів, встановлених ст. 266 Митного кодексу України чинного на момент виникнення спірних відносин. Щодо посилань представника Відповідача-1 на вищевказану правовому позицію Вищого адміністративного Суду України, то зі змісту вказаного судового рішення видно, що предметом спору у даній справі є поставка шин позивачеві 29.09.2009р. за контрактом №356/2626-37-09 від 10.04.2009р., тобто вказані обставини справи не стосуються поставки шин позивачеві 10.03.2010р. за контрактом №1352/8941-37-09 від 16.11.2009р., а тому вказане судове рішення не може мати преюдиційного значення при розгляді цієї справи у розумінні ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і наведення представником Відповідача-1 причин неможливості застосування методу визначення митної вартості товару за ціною договору та неможливості застосування методів визначення вартості товару послідовно від другого до пятого, яке наведене у запереченнях, судом сприймається критично, оскільки вказане не звільняє Відповідача-1 як субєкта владних повноважень від обовязку під час здійснення митного оформлення товарів вчинення дій, встановлених нормами ст. 266 Митного кодексу України, чинного на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, перевіривши оспорювані рішення у відповідності до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що оспорювані рішення прийняті відповідачем не у спосіб, що передбачений Конституцією України та Митним кодексом України чинного на момент виникнення спірних відносин, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому оспорювані вищевказані картка відмовити у прийнятті митної декларації та рішення про визначення митної вартості товарів від 10.03.2010р. підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

При цьому, у відповідності до вимог ст.ст.11,162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що належним способом захисту для відновлення порушеного права позивача слід визнати протиправним та скасувати рішення про визначення митної вартості товарів від 10.03.2010р., оскільки саме визнання протиправним цього рішення без його скасування не призводить до належного захисту порушеного права позивача.

В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області на користь позивача сум надмірно сплаченого податку на додану вартість у розмірі 13604,74 грн. та ввізного мита у розмірі 4761,66 грн., виходячи з наступного.

Питання щодо повернення надмірно сплачених платежів до бюджету врегульовано Порядком повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженого наказом Державної митної служби України від 20.07.2007р. №618 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2007р. за №1097/14364 - далі Порядок повернення), та Порядку взаємодії митних органів з органами Державного казначейства України в процесі повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, затвердженого наказом Державної митної служби України, Державного казначейства України від 20.07.2007р. №611/147 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2007р. за №1095/14362, який був чинним на час виникнення спірних відносин, далі Порядок взаємодії).

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 1, пунктів 2,3,4 розділу Ш Порядку повернення для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювалося оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником і головним бухгалтером субєкта господарської діяльності або фізичною особою.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

Заява, зареєстрована в загальному відділі, після розгляду керівником (заступником керівника) митного органу разом з пакетом документів передається до відділу митних платежів митного органу для перевірки обґрунтованості повернення заявлених сум.

Відділ перевіряє факт перерахування митних та інших платежів з відповідного рахунку до Державного бюджету України та наявність переплати.

Для підготовки висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи (далі Висновок про повернення), форма якого наведена в додатку 1 до Порядку взаємодії, керівництвом Відділу за потреби ініціюється проведення перевірки в митному органі щодо правильності митного оформлення із залученням відповідних підрозділів митного органу. Порядок і форма складання документа, у якому відображатимуться результати перевірки, визначаються наказом ДМСУ.

Разом з тим, взаємовідносини митних органів та органів Державного казначейства України в процесі повернення помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, регламентувалися Порядком взаємодії.

Відповідно до п.3 вказаного Порядку повернення помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів здійснюється на підставі висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації. Зазначений висновок оформляється відповідно до заяви платника, яка подається до митного органу, що здійснював митне оформлення митної декларації.

Згідно з пунктом 7 Порядку взаємодії на підставі отриманого Висновку про повернення відповідний орган Державного казначейства України готує платіжні документи на перерахування коштів із рахунку з обліку доходів державного бюджету на рахунок, зазначений у Висновку про повернення та протягом пяти робочих днів від дати отримання Висновку про повернення здійснює повернення коштів з бюджету.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм Порядку повернення та Порядку взаємодії можна дійти висновку, що основною умовою для повернення коштів є обовязкова сплата та зарахування надмірно сплачених митних та інших платежів на рахунки відповідного бюджету та наявність заяви платника податків про повернення таких коштів, поданої до митного органу, який здійснював оформлення митної декларації.

Проте, представником позивача суду не було надано жодних доказів, які б свідчили про подання позивачем до митного органу відповідної заяви про повернення надмірно сплаченого податку на додану вартість у сумі 13604,74 грн. та ввізного мита в сумі 4761,66 грн. у відповідності до Порядку повернення та Порядку взаємодії, а тому суд приходить до висновку, що без подання заяви до митного органу, без здійснення митним органом перевірки щодо зарахування коштів до відповідного бюджету та без надання митним органом відповідного висновку про повернення надмірно сплачених платежів, заявлення позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України надмірно сплаченого податку на додану вартість і ввізного мита є безпідставним, а тому не підлягають задоволенню.

При цьому, слід зазначити, що, суд, встановивши протиправність рішень митного органу про визначення митної вартості товару за тим чи іншим методом, та, стягуючи з Державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ чи ввізного мита не вправі підміняти митні органи.

Відповідна правова позиція викладені і у постановах Верховного Суду України від 15.04.2014р. (справа №21-29а14), від 17.12.2013р., яка наявна в матеріалах справи (а.с.15-16 том 2) та які є обовязковими для суду першої інстанції згідно до вимог ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, при прийнятті рішення у даній частині позову про відсутність підстав для стягнення з Державного бюджету надмірно сплачених платежів, судом враховується і те, що позивачем взагалі не сплачувалося до Державного бюджету України ввізне мито у розмірі 4761,66 грн., позивач скористався преференцією, що підтверджується даними гр.36 ВМД №113050000/2010/00001917 від 10.03.2010р. «код преференції 065», а в гр.47 зазначено спосіб платежу «06» ввізного мита код платежу «020» з урахуванням того, що згідно наказу ДМСУ від 12.12.2007р. №1048, який діяв на час виникнення правовідносин» затверджено класифікатори з питань митної статистики, які використовуються в процесі оформлення митних декларацій згідно з якими: код преференції 065 означає, що це товари, що ввозяться в Україну згідно з міжнародними угодами України з країнами СНД з Республікою Македонія про вільну торгівлю; код платежу 020 означає ввізне мито; спосіб розрахунку 06 означає умовне нарахування платежу.

В підтвердження права на користування вказаною преференцією позивачем надавався сертифікат походження від 24.02.2010р. №061400, що підтверджується даними гр.44 ВМД під кодом «7006» ( на зворотному боці ВМД).

Представник позивача вищевказані доводи представника Відповідача-1 у цій частині жодними доказами не спростовані.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення даного позову в частині визнання протиправними та скасування оспорюваних рішень, а в частині стягнення з Державного бюджету України надмірно сплачених податку на додану вартість та ввізного мита слід відмовити у позові з вищенаведених обставин та підстав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За викладених обставин, враховуючи часткове задоволення позову в частині немайнових позовних вимог, сплачену позивачем до Державного бюджету України суму судового збору при поданні позову немайнового характеру у розмірі 3 грн. 40 коп. (а.с.38 том 1), з урахуванням вимог ч.3 ст. 94 вказаного Кодексу, суд вважає, що слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати по сплаті судового збору за задоволення позовних вимог немайнового характеру у розмірі 3 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12,71,86, 94, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» до В-1 Дніпропетровської митниці ДФС, до В-2 Головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення №113000006/2010/000143/1 від 10.03.2010р., скасування картки відмови №113050000/0/000266 від 10.03.2010р. та стягнення надмірно сплачених митних платежів задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Криворізької митниці про визначення митної вартості товарів №113000006/2010/000143/1 від 10.03.2010р.

Скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України, видану Криворізькою митницею №113050000/0/000266 від 10.03.2010р.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 грн. 40 коп. (три грн. 40 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанова, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 12.10.2015р.

Суддя ОСОБА_1