Справа № 2а/0570/15335/11
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/6111/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Маріупольського виправного центру №138 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Маріупольського виправного центру №138 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2011 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені судові рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу в органах кримінально-виконавчої служби та наказом Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області від 6 вересня 2010 року №97о/с його звільнено з органів кримінально-виконавчої служби України у відставку Збройних Сил України за статтею 65 пункт «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі -Положення № 114). Зазначеним наказом вислуга років на день звільнення встановлена: календарна - 17 років 05 місяців 27 днів, пільгова - 21 рік 10 днів.

Листом управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області від 17 листопада 2010 року №9-Ф-1499 позивачу відмовлено у виплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за січень 2010 року та доплати за несення служби понад встановлені законодавством робочі 281,4 години, у зв'язку з відсутністю для цього правових підстав.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2011 року зобов'язано Маріупольський виправний центр №138 управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 матеріальну допомогу за січень 2010 року та доплату за надмірно відпрацьовані 281,4 години.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з правомірності здійснення відповідачем відповідних нарахувань та виплат позивачу.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, однак, з інших підстав - вважав, що на час звільнення позивача зі служби положенням статті 99 КАС України було встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлювався місячний строк. Оскільки позивач з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протягом місячного строку не звернувся, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав.

Втім, колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення зазначив, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 26 серпня 2011 року на підставі постанови Донецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2011 року, що підтверджується листом Маріупольського виправного центру №138 управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області від 10 серпня 2011 року № 3992.

Однак, згідно з листом Маріупольського виправного центру №138 управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області від 10 серпня 2011 року №3992 позивача повідомлено, що доплата за надмірно відпрацьовані 281,4 години виплачена в повному обсязі, а матеріальна допомога на оздоровлення за січень 2010 року буде виплачена в серпні 2011 року.

У той же час, як встановлено за перевіркою матеріалів справи, будь-яких даних про дату виплати позивачу доплати за надмірно відпрацьовані 281,4 години та матеріальної допомоги на оздоровлення за січень 2010 року не має.

Суд апеляційної інстанції на зазначені недоліки увагу не звернув, та змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, помилково виходив з того, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду виходячи з дати його звільнення зі служби - 7 вересня 2010 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що усі ухвалені судові рішення залишатися в силі не можуть і підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частинами другою та третьою статті 159 КАС встановлено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При новому розгляді судам слід враховувати наведене та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 231 КАС України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2011 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников