Справа № 815/5754/15
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5754/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.;

суддів Бутенка А.В., Танцюри К.О.,

за участі:

секретаря судового засідання Свириди Х.С.;

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 (довідка від 25.07.2014 року);

представника відповідача ОСОБА_3 (довіреність від 26.08.2015 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 року № 415-15, зобовязати вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 415-15 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

У 2014 році ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 415-15 ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.09.2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 350 від 21.08.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 415-15, вважає його неправомірним, необґрунтованим та таким, що належить до скасування.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві (а.с.5-7).

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову (а.с.29-33).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець провінції Хайбер-Пахтухва, м. Мардан, Афганістан, є громадянином ОСОБА_4, за національністю пакистанець, за віросповіданням Іслам, мусульманин-суніт.

До України позивач потрапив з ОСОБА_4 18.07.2009 року легально на підставі національного паспорту А 5379854 та одноразової візи типу П-1 № Y02773773 авіарейсом Ісламабад (ОСОБА_4) Дубаї (ОАЕ) ОСОБА_5 (Україна) (а.с.80-87).

23.07.2014 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.41-44).

В обґрунтування поданого клопотання позивач зазначив, що на його Батьківщині в ОСОБА_4 він працював в лікарні DHQ Hospital Temargara асистентом лікаря, старшим лікарем був Башируддін. До лікарні в 2007 році почали навідуватись представники талібану, які привозили своїх поранених людей. Проблеми були в тому, що коли привозили людину з вогнепальним чи ножовим пораненням необхідно було все зареєструвати та повідомити правоохоронні структури, а таліби вимагали цього не робити та погрожували. Досить часто таліби вимагали ліки, які не видаються без рецепту. Це все продовжувалось до випадку, коли в лікарні на лікуванні перебував поліцейський і старший лікар Башируддін поскаржився йому на талібів, а поліцейський порадив написати офіційну заяву в поліцію. Після написання такої заяви почалися реальні проблеми - візити талібів до лікарні і до будинків з погрозами - позивач почав побоюватись за власне життя і виїхав до м. Кашмір, де влаштувався помічником лікаря в лікарню «Фіма», там працював півтора роки, талібів там не було, але сам регіон був неспокійний, і він вирішив повернутись до рідного міста. По приїзду позивач зрозумів, що проблеми з талібами не вирішились, навіть його батько змушений був змінити місце роботи з державної клініки на приватну. Позивач вирішив виїхати до безпечної країни саме через загрозу власному життю та побоюванням розправи з боку талібів. Також зазначив, що наразі в провінції Хайбер-Пахтухва ситуація на краще не змінилась, стало ще гірше, присутність талібів тільки посилилась.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 24.04.2015 року по справі № 2014OD0178, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.90-98).

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду іноземця з ОСОБА_4 з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, які б могли створювати не вибіркову небезпеку для життя. Також, було зроблено висновок, що виїзд за межі Батьківщини стався лише з метою покращення життєвих умов або може бути пов'язаний із економічною зацікавленістю, на що може вказувати і той факт, що особа вїхала в Україну цілеспрямовано, на підставі приватної візи типу П-1, яка оформлюється особам, які вїжджають в Україну по приватних справах.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом наданих матеріалів із наявною інформацією по країні громадянського походження ОСОБА_1 ОСОБА_2 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.07.2015 року № 415-15 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.38).

10.09.2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 350 від 21.08.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.37).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 415-15, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в звязку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 ОСОБА_6 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали особової справи № 2014OD0178 суд встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 23.07.2014 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому до України позивач потрапив з ОСОБА_4 18.07.2009 року легально на підставі національного паспорту А 5379854 та одноразової візи типу П-1 № Y02773773 авіарейсом Ісламабад (ОСОБА_4) Дубаї (ОАЕ) ОСОБА_5 (Україна), тобто через пять років, що ставить під сумнів обґрунтованість звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини: ОСОБА_1 ОСОБА_2 працював помічником лікаря з 2005 року, в той же час перші погрози з боку талібів почали надходити в 2007 році; погрози з боку талібів розпочалися лише після того, коли співробітники лікарні написали колективну заяву до правоохоронних органів, однак сам позивач її не підписував; в матеріалах особової справи відсутні будь-які факти особистих переслідувань; вказана клініка продовжує працювати по теперішній час; позивач зазначає, що через побоювання зазнати переслідувань в 2007 році виїхав до м. Кашмір де влаштувався помічником лікаря, повернувся до м. Мардан в 2008 році, однак проблеми з талібами не вирішились, при цьому ніяким чином не обґрунтовує вказані доводи; позивач зазначив, що його батько працює лікарем у приватній клініці та не зазнає переслідувань.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, суд встановив, що матеріали особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 № 2014OD0178 не містять доказів та будь-якої інформації, що він працював в лікарні DHQ Hospital Temargara асистентом лікаря.

Також, суд встановив, що під час знаходження в Україні 12.11.2013 року позивач отримав новий паспорт Ісламської Республіки ОСОБА_4 № КН050904, що підтверджує факт користування захистом з боку країни громадянської належності (а.с.85-87).

Таким чином, суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Тобто, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 415-15 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Згідно з ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2015 року.

Головуючий суддя М.М. Кравченко

Судді А.В. Бутенко

ОСОБА_5