Справа № 826/13298/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 листопада 2015 року № 826/13298/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., суддів: Кротюка О.В., Літвінової А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просив визнати незаконною (протиправною) відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо надання ОСОБА_1 відповіді на запит стосовно переліку нагороджених (відзначених) короткоствольною вогнепальною зброєю громадян ( до числа яких входять вищі посадові особи держави) з вказівкою на підстави нагородження (відзначення), вид зброї (тип, марка, калібр); зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України надати відповідь на запит ОСОБА_1 про обставини нагородження (відзначення) вищих посадових осіб України короткоствольною вогнепальною зброєю.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що Міністерство внутрішніх справ України незаконно (протиправно) не надало відповідь на інформаційний запит, в якому позивач просив надати перелік вищих посадових осіб держави, які мають право на законних підставах носити (зберігати) короткоствольну вогнепальну зброю із зазначенням підстав щодо набуття прав на таку зброю та з вимогою надати відомості про реквізити зброї та обставини її реєстрації.

Позивач у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надіслав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження у разі його відсутності.

Представник Міністерства внутрішніх справ України також у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників процесу, фіксація судового засідання не здійснювалась.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з інформаційним запитом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив надати перелік вищих посадових осіб держави, які мають право на законних підставах носити (зберігати) короткоствольну вогнепальну зброю із зазначенням підстав щодо набуття прав на таку зброю та з вимогою надати відомості про реквізити зброї та обставини її реєстрації.

Вказаний інформаційний запит ОСОБА_2 надійшов до Міністерства внутрішніх справ України 06.05.2015 року та був зареєстрований за вхідним номером № 8662 від 06.05.2015 року.

За наслідками розгляду запиту ОСОБА_2 листом від 08.06.2015 № 10/4-С-1051 Міністерство внутрішніх справ України повідомило, що надати інформацію стосовно вищих посадових осіб, нагороджених відзнакою "Іменна вогнепальна зброя" із зазначенням їх персональних даних (прізвища, по батькові та посади) неможливо, оскільки відповідно до статті 32 Конституції України, статей 11 та 21 Закону України "Про інформацію" така інформація є конфіденційною. Також, відповідач зазначив, що відповідно до наказу МВС від 14.05.2012 року №423 "Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України" інформація про назву, кількість і заводські номери зброї, що перебуває в користуванні громадян (у тому числі їх персональні дані), обліковується підрозділами дозвільної системи органів внутрішніх справ і перебуває в обігу органів внутрішніх справ (за окремими показниками), є службовою. Крім того, ОСОБА_2 повідомлено, що вирішення інших порушених у запиті питань до компетенції Міністерства не належить.

Не погоджуючись із вищевказаною відповіддю, та, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи зокрема на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В силу ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пунктом 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року передбачено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 року №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI, розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Згідно статті 20 Закону №2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

У відповідності до статті 21 Закону №2657-ХІІ інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про інформацію", до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що забороняється не лише збирання, а й зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини.

Так, до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров'я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані).

Крім того, вищевказане узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України.

У відповідності до даного рішення, Конституційний суд України вирішив, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім того, вищенаведеним рішенням встановлено, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним. Положення частини другої статті 32 Основного Закону України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов'язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї). Такими підставами є: згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно віднесено інформацію стосовно вищих посадових осіб, нагороджених відзнакою "Іменна вогнепальна зброя" із зазначенням їх персональних даних (прізвища, по батькові та посади) до конфіденційної інформації та прийнято рішення про обмеження у доступі до неї, оскільки вказане рішення стосується конкретних осіб, щодо яких вирішено питання.

Також, колегія суддів зазначає, що Наказом МВС України від 14.05.2012 року №423 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України, згідно п. 19.4. назву, кількість і заводські номери зброї, що перебуває у користуванні громадян (у т.ч. їх персональні дані), підприємств, установ, організацій, господарських об'єднань, яка обліковується підрозділами дозвільної системи органів внутрішніх справ та яка перебуває в обігу органів внутрішніх справ (за окремими показниками).

Відповідно до п. 1.4. Наказу порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв конфіденційної інформації з питань мобілізаційної підготовки, що є власністю держави, здійснюється згідно з вимогами Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 1998 року № 1893.

Суд звертає увагу, що відповідь на запит позивача було надано в повному обсязі вчасно та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про правомірність відмови у наданні запитуваної ОСОБА_1 інформації.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 2, 69, 70, 71, 86, 158-163 КАС України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій , зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді О.В. Кротюк

А.В. Літвінова