Справа № 2а-2304/11
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 р. Справа № 42836/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Берегівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Берегівської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Берегівської міської ради Закарпатської області, яким просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо порушення строків і невирішення його заяви від 16.02.2011 року про призначення і проведення комісійного обстеження земельною комісією межового спору між ним та суміжним землекористувачем ОСОБА_3 та зобов'язати відповідача вчинити дії щодо призначення земельної комісії із залученням сторін спору, представників органу місцевого самоврядування і спеціаліста-землевпорядника для вирішення межового спору між ним і ОСОБА_3 по присадибних земельних ділянках із складенням відповідного акту комісійного обстеження.

Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2012 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Берегівської міської ради Закарпатської області щодо вирішення заяви ОСОБА_1 від 16.02.2011 року; зобов'язано Берегівську міську раду Закарпатської області протягом одного місяця після набуття постановою законної сили вирішити заяву ОСОБА_1 від 16.02.2011 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення громадян розглядаються у строк не більше одного місяця з дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Враховуючи, що ОСОБА_1 у визначений законодавством строк, а також на день розгляду справи не отримав письмової відповіді на його звернення, суд дійшов висновку, що така бездіяльність Берегівської міської ради Закарпатської області щодо вирішення його заяви від 16.02.2011 року є протиправною. Водночас суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідача призначити земельну комісію по земельному межовому спору між ним та ОСОБА_3 із складенням відповідного акту комісійного обстеження, слід відмовити, оскільки дана вимога є необґрунтованою. Крім того, суд відмовив у стягненні на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., оскільки надані позивачем квитанції про оплату цієї допомоги належним чином не завірені.

Постанову в частині відмови у задоволенні позову в апеляційному порядку оскаржив представник позивача ОСОБА_2 Вважає, що в цій частині постанова є незаконною, оскільки прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати постанову у вказаній частині та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції протиправно не застосував при вирішенні справи норми Земельного кодексу України і Закону України «Про місцеве самоврядування», на які він посилався у позовній заяві, якими врегульовано діяльність органів місцевого самоврядування при вирішенні земельних спорів. Наданий відповідачем акт від 27.01.2012 року, на думку позивача, не є належним актом комісійного обстеження. Також апелянт вказує, що він звертався до суду з вимогою про зобов'язання відповідача не лише розглянути його заяву, а й прийняти по ній відповідне рішення - призначити земельну комісію із залученням сторін спору, представників органу місцевого самоврядування і спеціаліста-землевпорядника для вирішення межового спору між ним і ОСОБА_3 по присадибних земельних ділянках із складенням відповідного акту комісійного обстеження. Не вирішення судом даної вимоги в повному обсязі, на думку позивача, суперечить вимогам ст. ст. 158-161 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, суд першої інстанції безпідставно стверджує про неналежне завірення квитанцій про оплату ним послуг із надання правової допомоги, оскільки представник позивача надав суду для огляду оригінали цих квитанцій і належно завірені їх копії, які були перевірені судом і долучені до матеріалів справи. Також для підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу суду було надано копії договору про надання правової допомоги, копію диплому представника позивача ОСОБА_2 та копії свідоцтв про його реєстрацію суб'єктом підприємницької діяльності і платником єдиного податку із зазначенням виду діяльності - діяльність у сфері права. Крім того, вимога про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу відповідає нормам Кодексу адміністративного судочинства України і Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Постанова в частині задоволення позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України не переглядається апеляційним судом в цій частині.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 16.02.2011 року звернувся із письмовою заявою до Берегівської міської ради Закарпатської області, в якій просив відповідача на підставі ст. ст. 106, 107, 158 Земельного кодексу України призначити земельну комісію по питанню відновлення межі із земельною ділянкою сусідки ОСОБА_3, яка мешкає по АДРЕСА_1, у зв'язку з її відмовою підписати акт погодження меж в ході виготовлення на його замовлення кадастрової зйомки з метою оформлення Державного акту на земельну ділянку, яка знаходиться в його користуванні. У заяві позивач також зазначив, що спір щодо меж між їхніми земельними ділянками розглядається в Берегівському районному суді Закарпатської області, де в судовому засіданні представник Берегівської міської ради Закарпатської області запропонував звернутися з такою заявою.

Факт отримання відповідачем даної заяви у день її подання підтверджується відміткою працівника апарату міської ради.

Оцінивши зміст зазначеної заяви ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що вона є заявою (клопотанням) в розумінні ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, а заява (клопотання) - це, зокрема, звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про звернення громадян».

Так, відповідно до ст. 7 цього Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

А відповідно до ст. 20 цього Закону звернення громадян розглядаються у строк не більш одного місяця з дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідно органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Однак, як встановив суд, Берегівська міська рада Закарпатської області у визначений законодавством строк, а також на день розгляду справи не надала ОСОБА_1 жодної відповіді на вказану заяву, чого відповідач не спростував.

Берегівська міська рада Закарпатської області надала суду супровідного листа від 10.03.2011 року № К-329 про передачу звернення ОСОБА_1 на розгляд Управління Держкомзему у м. Берегово та Берегівському районі Закарпатської області, однак відповідач не надав доказів направлення і вручення цього листа позивачу, а позивач заперечує факт його отримання і, крім того, даний супровідний лист датований 10.03.2011 року, тобто якщо звернення позивача і було передане міською радою на розгляд до іншої установи, то все одно з порушенням п'ятиденного строку, визначеного ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що Берегівська міська рада Закарпатської області допустила протиправну бездіяльність щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 16.02.2011 року, а саме не розглянула її у строк і в порядку, встановленому законодавством, в зв'язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обрав правильний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною вказаної бездіяльності міської ради і зобов'язання відповідача розглянути і вирішити зазначену заяву.

А оскільки на час подання позовної заяви Берегівська міська рада Закарпатської області фактично не розглянула і не вирішила заяву ОСОБА_1 від 16.02.2011 року, а саме не прийняла жодного рішення по цій заяві відповідно до своїх повноважень,позовна вимога про зобов'язання відповідача вчинити дії щодо призначення земельної комісії із залученням сторін спору, представників органу місцевого самоврядування і спеціаліста-землевпорядника для вирішення межового спору між позивачем і ОСОБА_3 по присадибних земельних ділянках із складенням відповідного акту комісійного обстеження, є передчасною та необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції протиправно не застосував при вирішенні справи норми Земельного кодексу України і Закону України «Про місцеве самоврядування», на які він посилався у позовній заяві, якими врегульовано діяльність органів місцевого самоврядування при вирішенні земельних спорів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як зазначено вище, Берегівська міська рада Закарпатської області чи її посадові особи не вчиняли жодних дій і не приймали рішень на підставі відповідних положень вказаних нормативно-правових актів, тому у суду відсутні підстави встановлювати і перевіряти дотримання чи порушення відповідачем вимог Земельного кодексу України і Закону України «Про місцеве самоврядування».

Водночас, як зазначено вище, постанова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржена і не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням роз'яснень, що містяться в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Щодо вирішення питання про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно з положеннями ст. 94 цього Кодексу якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 90 цього Кодексу витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до положень глави 6 Кодексу адміністративного судочинства України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

На підставі системного аналізу наведених норм колегія суддів дійшла висновку, що на підтвердження зазначених обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Крім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Водночас, самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи письмових доказів, на які посилається ОСОБА_1, неможливо встановити об'єми, кількість та види конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем, а тому у задоволенні його заяви в частині стягнення витрат, пов'язаних з оплатою допомоги фахівця в галузі права, а саме ФОП ОСОБА_2, слід відмовити.

Крім того, колегія суддів зазначає, що адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, тому відповідно до положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем витрати на правову допомогу в будь-якому випадку не можуть бути відшкодовані йому в повному обсязі.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Берегівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2012 року у справі № 2а-2304/11/0701 за позовом ОСОБА_1 до Берегівської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

Т.І. Шинкар

Ухвала складена в повному обсязі 02.11.2015 року