Справа № 362/1833/15-а
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2015 року 362/1833/15-а

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - Державне агентство земельних ресурсів України, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області (далі відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - Державне агентство земельних ресурсів України (далі 3-тя особа ), про визнання дій неправомірними та зобов?язання до вчинення певних дій.

Зміст позову складають позовні вимоги: визнати неправомірним та скасувати рішення Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області ОСОБА_2 від 24.02.2015 №РВ-015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (далі оскаржуване рішення); зобов?язати відповідача повторно розглянути питання щодо реєстрації прав власності на земельну ділянку за позивачем, внесення відомостей до Державного земельного кадастру з видачею відповідного витягу.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи які вказав на те, що відповідачем було порушено порядок реєстрації права позивача на земельні ділянки, які виникли внаслідок поділу інших земельних ділянок.

Відповідач проти позову заперечив в повному обсязі. В матеріалах справи є письмові заперечення відповідача, з яких слідує, що, оскільки позивачем подані до відповідача документи (технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (державний акт на право власності на земельну ділянку) не відповідають ч.5 ст.79-1, ст. 202 та ст. 204 Земельного кодексу України, ч.3 ст.5 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.25 Закону України «Про землеустрій» та п.110 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051. При цьому відповідач не називає які саме фактичні обставини були ним встановлені при розгляді документів позивача, які свідчать про порушення позивачем зазначених вище норм Українського законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

20 січня 2015 року ОСОБА_3 на підставі довіреності звернувся в інтересах позивача до Центру з надання адміністративних послуг Васильківської міської ради щодо реєстрації прав власності на земельну ділянку загальною площею 0,0665 га для ведення садівництва в садовому товаристві «Стугна» ділянка №39 в межах Дібрівською сільської ради. Васильківського району, Київської області.

До заяви була долучена Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на вищевказану земельну ділянку (державного акту на право власності на земельну ділянку) громадянці ОСОБА_1 (далі - Технічна документація із землеустрою). Технічна документація із землеустрою, яка була розроблена товариством з обмеженою відповідальністю «Рідна Земля» та затверджена у відповідності до вимог Порядку безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року №844 «Деякі питання реалізації права власності на землю громадянами України» (далі Постанова №844).

24.02.2015 відповідачем по справі було винесено оскаржуване рішення, яким було відмовлено позивачу у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Підставою для винесення такого рішення відповідач зазначив: «невідповідність поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про державний земельний кадастр» і Порядку ведення державного земельного кадастру.

При цьому суд зазначає, що оскаржуване рішення не містить ніяких відомостей, які саме з поданих позивачем документи не відповідають вимогам, встановленим законодавством України

Також з оскаржуваного рішення слідує, що рекомендація відповідача подати у встановленому порядку на державну реєстрацію земельної ділянки документацію із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України.

З наведеного слідує, що оскаржуване рішення містить відсилання на загальні норми законодавства України та не містить ніяких відомостей, які б надали суду можливість ідентифікувати вчинені дії відповідача в межах його управлінських повноважень по реєстрації (якщо такі були вчинені взагалі) та встановлені відповідачем при розгляді документів, поданих позивачем, фактичні обставини справи, які унеможливлюють таку реєстрацію.

Надаючи правове обґрунтування обставинам справи, суд виходить з наступного.

Суд, досліджуючи обґрунтованість та правомірність оскаржуваного рішення, в першу чергу звертає увагу на зазначені відповідачем норми законодавства України, як підстави для винесення оскаржуваного рішення.

Так, відповідно до норми ч.5 ст.79-1 Земельного кодексу України, - формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст.202 Земельного кодексу України, - державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Відповідно до ст.204 Земельного кодексу України, - ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про державний земельний кадастр», - порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про землеустрій», - документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Види документації із землеустрою: а) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; б) проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; в) проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів; г) проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; д) проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб; е) проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; є) проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; ж) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); з) робочі проекти землеустрою; и) технічна документація із землеустрою щодо визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України; і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); ї) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок; к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом. Відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-технічних документів, державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується: у паперовій формі - підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою; в електронній формі - електронним цифровим підписом сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою, згідно із законодавством про використання електронного цифрового підпису.

Відповідно до п.110 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, - для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Зазначені вище норми містять загальне регулювання порядку державної реєстрації земельних ділянок з

1.01.2013.

Однак відповідачем по справі не вказано у оскаржуваному рішенні, які саме умови такого порядку було порушено позивачем, що нівелює правомірність такого рішення, оскільки не дає змоги позивачу встановити свої порушення в такому порядку і, відповідно, їх усунути для подальшого вчинення відповідачем дій по реєстрації права на новостворені земельні ділянки.

Окрім того, позивач правомірно вказує на те, що пакет документів, поданий ним для реєстрації був сформований до 1 січня 2013 року.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо формування земельних ділянок та їх державної реєстрації на підставі документації із землеустрою, розробленої до 2013 року» від 14.05.2015 року №418-УІІІ (далі Закон №418), який набрав чинності з дня, наступного за днем його публікації - з 06 червня 2015 року, до Земельного кодексу України та Закону України «Про Державний земельний кадастр» були внесені зміни.

Так п.20 Р. X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було встановлено, що у разі, якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав, крім випадків, визначених статтею 79 1 цього Кодексу, здійснюється за такою технічною документацією.

Також відповідно до абзацу 5 п. 2 Р. VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», - у разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом.

Зазначені вище норми Законів України надають право громадянам, у тому числі Позивачу, здійснити реєстрацію прав власності на земельну ділянку на підставі технічної документації із землеустрою, яка була виготовлена Позивачем до 01 січня 2013 року.

За таких умов суд приходить до висновку про задоволення позову в частині скасування оскаржуваного рішення. Разом з тим решта позовних вимог не може бути задоволена судом у зв?язку з наступним.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, - завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст даних статей приводить суд не висновку, про те, що компетенція адміністративного суду поширюється на розгляд спорів, що виникли між громадянами чи юридичними особами та суб?єктами владних повноважень у зв?язку з виконанням (невиконанням) останніми владних управлінських повноважень, визначеними законами України, однак - не поширюється на створення судом таких повноважень для суб?єктів владних повноважень (відповідачів по справі) в обхід законів України. Протилежне тлумачення означало б пряме порушення судом ч.2 ст.19 Конституції України.

В той же час суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України рішення адміністративного суду, яке набрало законної сили в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України є обов?язковим до виконання зокрема відповідачем, який є суб?єктом владних повноважень. Як наслідок з врахуванням висновків суду у даній справі, позивач може повторно звернутись до відповідача з заявою про реєстрацію, а відповідач повинен вчинити належні в межах своїх управлінських повноважень та з врахуванням цих же висновків суду.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області ОСОБА_2 від 24.02.2015 №РВ-015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України недосплачений нею судовий збір в сумі 119(сто дев'ятнадцять) грн. 12 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Терлецька О.О.