Справа № 826/4271/14
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року м. Київ К/800/67008/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І., Приходько І.В.,
за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

представника позивача Галкіна В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

на постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2014 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 року

у справі № 826/4271/14

за позовом публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - позивач, ПАТ «Укртрансгаз»)

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - відповідач, МГУ Міндоходів - ЦО з ОВП)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «Укртрансгаз» звернулось у березні 2014 року до суду з адміністративним позовом до МГУ Міндоходів - ЦО з ОВП про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.03.2014 року № .

Постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 року змінено постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2014 року, виклавши третій абзац судового рішення в наступній редакції: «Судові витрати в сумі 488,00 грн. присудити на користь ПАТ «Укртрансгаз» за рахунок Державного бюджету України». В іншій частині постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2014 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та ст. 69, ст. 138, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Енергосервіс» за квітень 2013, за результатами якої складено акт від 04.03.2014 року № 230/28-10-41-20/30019801, яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог: п. 39.2 ст. 39, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податкових зобов'язань до сплати всього у сумі 990 000,00 гривень.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове-повідомлення рішення від 19.03.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 990 000,00 гривень та за штрафним (фінансовими) санкціями в розмірі 495 000,00 гривень.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погоджується колегія суддів касаційної інстанції, виходили з наступного.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

В силу положень п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: у паперовому вигляді; в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Згідно із п. 201.6 ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV), що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Тобто, у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення, платник податку має право на включення сум податку до складу податкового кредиту виключно за умови додання до податкової декларації за звітний податковий період заяви із скаргою на такого постачальника та копій товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону № 996-ХIV, що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Також, вказане підтверджується п. 21 Розділу ІІІ «Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011 року № 1492, яким визначено, що у разі відмови постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в ЄРПН) до декларації додаються Заява про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних) за формою згідно з (Д8) (додаток 8) - для декларації, (ДС5) (додаток 5) - для декларації (скороченої); (ДСп5) (додаток 5) - для декларації (спеціальної); (ДП4) (додаток 4) - для декларації (переробного підприємства) та відповідні документи, передбачені п. 201.10 ст. 201 розділу V ПК України.

Відповідно до ст. 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у перевіряємий період позивач (замовник) мав правовідносини з ТОВ «Енергосервіс» (підрядник) за контрактом на виконання робіт у будівництві від 04.12.2012 року № .

На підтвердження реального здійснення господарських операцій з виконання робіт, обумовлених зазначеним контрактом, позивачем долучено до матеріалів справи копії контракту, договірних цін, специфікації № 1, графіків виконання (надання) та фінансування робіт (послуг), зведеного кошторису, зведеного кошторису розрахунку вартості будівництва, об'єктних кошторисів, локальних кошторисів, декларації про готовність об'єкта до експлуатації зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Тернопільській обл. 25.12.2013 року за № ТП 34, паспорту на пристрій очищення повітря, акту, товарно-транспортної накладної, накладної на відвантаження, податкової накладної, довідок про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3, актів приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в, відомостей змонтованого обладнання, платіжного доручення, а також фотографій об'єкта на якому виконувались роботи.

При цьому, додатково на підтвердження наявності підстав для укладання вказаного контракту та використання виконаних за ним робіт у власній господарській діяльності позивачем долучено до матеріалів справи копії наказу від 31.12.2013 року № 611, протоколу засідання комітету з конкурсних торгів УМГ «Львівтрансгаз» по закупівлі товарів, робіт, послуг від 30.08.2012 року № 119/1, протоколу розкриття пропозицій конкурсних торгів від 31.10.2012 року № 119/2, протоколу про акцепт пропозиції конкурсних торгів учасника переможця при здійснені процедури закупівлі: реконструкція повітряно-забірних камер на ГПА ГТНР-10 КС Тернопіль (№ № 1, 4, 5).

Також, як встановлено судами та свідчать матеріали справи, у відповідь на судовий запит ТОВ «Енергосервіс» листом № 18/14 від 25.04.2014 року повідомило про те, що ним дійсно було укладено з позивачем контракт від 04.12.2012 року № внаслідок участі та перемоги в тендерних торгах за яким було здійснено поставку обладнання, виконано відповідні роботи з метою введення поставленого обладнання в експлуатацію та передано його позивачу в експлуатацію, а також, що розрахунки за вказаним правочином проведено у повному обсязі та надано суду первинні документи на підтвердження факту виконання зобов'язань таким.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, який підтримав висновки суду першої інстанції, що порушення контрагентом позивача порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, зокрема, не внесення податкової накладної від 19.04.2013 року № 3 до ЄРПН, не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту, оскільки у ході судового розгляду було у повній мірі встановлено реальність та товарність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Енергосервіс» за контрактом на виконання робіт у будівництві від 04.12.2012 року № , що підтверджується необхідним обсягом первинних документів наявних у матеріалах справи, у зв'язку з чим позивачем правомірно та обґрунтовано віднесено суми податку на додану вартість сплачені у ціні виконаних ТОВ «Енергосервіс» робіт за даним контрактом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним висновок суду апеляційної інстанції щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції судових витрат зі сплати судового збору на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При вирішенні спору судом першої інстанції зазначене не було враховане.

Отже, судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що постанова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо порядку стягнення судового збору ухвалена з порушенням норм процесуального права, а тому обґрунтовано змінено постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2014 року, виклавши третій абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Судові витрати в сумі 488,00 грн. присудити на користь ПАТ «Укртрансгаз» за рахунок Державного бюджету України», а в іншій частині постанову залишено без змін.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які б могли призвести до скасування оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників - залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 року, якою змінено постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 28.05.2014 року у справі № 826/4271/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: (підпис) І.О. Бухтіярова
Судді: (підпис) М.І. Костенко
(підпис) І.В. Приходько