Справа № 817/741/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2015-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/741/15

06 листопада 2015 року 12 год. 40хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не з'явився,

відповідача: представник не з'явився,

третьої особи: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс"
до Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2
про визнання дій протиправними,, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (по тексту постанови ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» ) звернулось до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним арешту на все майно постанова АН007227 від 09.12.2009; арешту на все майно б/н від 06.05.2010; арешту на все майно постанова №28311926 від 23.08.2011, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартири загальною площею 95, 9 кв.м., житловою площею 46, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобовязання звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартиру загальною площею 95, 9 кв.м., житловою площею 46, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.03.2015 ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відмовлено у відкритті провадження в частині зобов'язання Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції звільнити з-під арешту нерухоме майно: квартира загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 закрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, третя особа ОСОБА_2, про визнання протиправним арешту на нерухоме майно: квартира загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладеного постановою АН007227 від 09.12.2009 року Відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, постановою б/н 06.05.2010 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, постановою №28311926 від 23.08.2013 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2015 р. скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем накладено арешт на нерухоме майно: квартира загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладеного постановою АН007227 від 09.12.2009 року Відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, постановою б/н 06.05.2010 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, постановою №28311926 від 23.08.2013 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції.

На думку ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державний виконавець не мав правових підстав для накладення вказаних арештів на нерухоме майно, оскільки квартира загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору №1703/0608/45-021-Z-1, а ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - іпотекодержателем.

За таких обставин, накладений відповідачем арешт порушує право позивача, як іпотекодержателя вищевказаного нерухомого майна на переважне задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач у судове засідання не з'явився, позов не заперечив, про дату, час, місце судового засідання судом повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом не визнавалася обов'язковою участь відповідача та третьої особи в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі не прибуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду справи, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Як встановлено судом, 26.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено кредитний договір №1703/0608/45-021, відповідно до якого Банк надає Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 120 000,00 дол. США по 26 червня 2038 року для здійснення Позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири, загальною площею 95,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором від 26.06.2008 року №1703/0608/45-021, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір №1703/0608/45-021-Z-1 26.06.2008 року, у силу якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У подальшому, ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15 відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 26.06.2008 року №1703/0608/45-021 (а.с. 30-36).

Одночасно з договором факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, відповідно до якого сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованості по кредитному договору, відступаються права вимоги за іпотечним договором №1703/0608/45-021-Z-1 від 26.06.2008 року (а.с. 38-39).

Матеріалами справи стверджено, що постановою Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції від 23 серпня 2011 року відкрито виконавче провадження ВП№28311926 про арешт на все майно, що належить ОСОБА_2, та внесено відповідний реєстраційний запис за №11530173 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; постановою АН007227 від 09.12.2009 року Відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_2, внесено відповідний реєстраційний запис за №9328045 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; постановою б/н 06.05.2010 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_2, внесено відповідний реєстраційний запис за №9799070 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 9-11).

На думку суду такі рішення та дії відповідача порушують законні права та інтереси позивача.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV та Законом України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 1 частини 1 статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

При цьому у силу частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом частини 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Водночас, у силу частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

На думку суду, вказані приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, встановлюють чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 9 квітня 2014 року у справі №6-13цс14, де зазначив, що з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Положеннями частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відтак, накладення є елементом процедури стягнення на майно боржника, тому відповідач, накладаючи арешт на квартиру, повинен керуватися приписами частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та положеннями Закону України «Про іпотеку».

Положеннями частини 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Отже, право застави у даному випадку виникає з моменту реєстрації Іпотечних договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, право іпотеки на квартиру, що знаходиться за адресою: що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 виникло з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору №1703/0608/45-021-Z-1 від 26.06.2008 року та накладення нотаріусом заборони відчуження такого нерухомого майна, зареєстрованої в реєстрі, і в подальшому відступлено на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15.

Суд також звертає увагу, що на момент вчинення виконавчих дій щодо арешту спірного нерухомого майна, право іпотеки на це майно на визначених законом підставах та в установленому порядку не припинено, іпотечний договір є чинним.

Крім того, як вбачається з витягу з реєстру заборгованостей боржників №1-Б, що є додатком до договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15, заборгованість ОСОБА_2 по основній сумі кредиту станом на 28 листопада 2012 року становить 119 818, 87 дол. США (а.с. 37).

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

За змістом частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Наведеним приписам чинного законодавства кореспондують положення пункту 12.3 договору іпотеки №1703/0608/45-021-Z-1 від 26.06.2008 року.

Зокрема, підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 названого договору передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленомустаттею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому підпункті пункту 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Сторони погодили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень підпункту 12.3.1 пункту 12.3 є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця (а.с. 26).

Натомість накладений та не знятий арешт на майно іпотекодавця (третьої особи) виключає можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки позивачем на підставі положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та підпункту 12.3.1 пункту 12.3 договору іпотеки №1703/0608/45-021-Z-1 від 26.06.2008 року.

Враховуючи наведене, позивач, як обтяжувач з вищим пріорітетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладення відповідачем арешту на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Судом береться до уваги також аналогічна правова позиція Вищого адміністративного суду України, викладена в ухвалах від 11.09.2013 №к/800/1343/13 та від 04.02.2014 №К/9991/74324/12.

Суд зауважує, що положення частини 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язують державного виконавця у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку подавати запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряти, чи не перебуває це майно під арештом.

Положення частини 2 статті 4 вказаного Закону надають право державному виконавцю під час виконання рішень на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зазначені у частині 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України способи захисту порушеного права не містять виняткового переліку. У абзаці другому зазначеної статті законодавець вказав, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Беручи до уваги викладене вище, суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним оспорюваних у справі рішень відповідача та зобов'язання останнього вчинити дії щодо зняття з-під арешту нерухомого майна: квартири загальною площею 95, 9 кв.м., житловою площею 46, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Правове регулювання відносин щодо зняття арешту з майна здійснюється у порядку, визначеному статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, частиною 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У зв'язку з цим захист прав позивача можливий, зокрема, шляхом звернення до суду із адміністративним позовом щодо зняття арешту з предмета іпотеки.

У контексті наведеного суд вважає, що до обовязків державного виконавця, який має вчиняти дії зі зняття арешту, входить перевірка відомостей щодо статусу обєкту нерухомого майна, на який накладено арешт, підстави накладення цього арешту, а також організаційно-розпорядчі дії по підготовці пакету документів, необхідних для зняття арешту та вилучення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

За таких обставин позовні вимоги в частині зняття арешту із вказаного майна є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних і достатніх доказів, які б підтверджували правомірність накладення арешту на предмет іпотеки, відповідач суду не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю

Судові витрати понесені позивачем у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 73,08 грн. підлягають стягненню відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України з Державного бюджету.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним арешт на нерухоме майно: квартира загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, накладеного постановою АН007227 від 09.12.2009 року Відділом державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, постановою б/н 06.05.2010 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції, постановою №28311926 від 23.08.2013 року Відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції.

Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції вчинити дії щодо звільнення з-під арешту нерухомого майна: квартира загальною площею 95,9 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 73, 08 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.