Справа № 804/13804/13-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/50022/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

при секретарі Лопушенко О.В.,

за участю:

представників відповідача ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

провівши у судовому засіданні касаційний розгляд адміністративної справи за позовною заявою Жовтоводського міського центру зайнятості до ОСОБА_6 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_6 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року Жовтоводський міський центр зайнятості (далі - Центр зайнятості) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_6 незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 8 051,05 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що під час перебування на обліку в Центрі зайнятості ОСОБА_6 з 4 листопада 2011 року по 31 серпня 2012 року виплачено допомогу по безробіттю в розмірі 8 051,05 гривень.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 допомогу по безробіттю в період перебування на обліку в центрі зайнятості з 4 листопада 2011 року по 31 серпня 2012 року отримала незаконно, на його вимогу повернути цю допомогу не відреагувала, просив стягнути її в судовому порядку.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від

22 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Центру зайнятості отриману допомогу по безробіттю в розмірі 8 051,05 гривень.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_6 посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрована в Центрі зайнятості як шукаюча роботу з 28 жовтня 2011 року. На підставі її заяви від 4 листопада 2011 року та згідно статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» надано статус безробітної з призначенням допомоги по безробіттю. В період з 4 листопада 2011 року по 30 липня 2012 року отримала допомогу по безробіттю в розмірі 8 051,05 гривні.

Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 18 вересня 2012 року № 00004, встановлено, що ОСОБА_6 під час реєстрації у Центрі зайнятості 28 жовтня 2011 року не повідомила про перебування в трудових відносинах з ТОВ «Салве файненс Україна» за цивільно-правовою угодою від 12 липня 2008 року №323001, що призвело до незаконного призначення статусу безробітної та отримання допомоги по безробіттю за період з 4 листопада 2011 року по 30 липня 2012 року в сумі 8 051,05 гривень, яка підлягає поверненню.

Наказом директора Центру зайнятості від 26 жовтня 2012 року № 262, у зв'язку з цим ОСОБА_6 зобов'язано повернути отриману допомогу по безробіттю, яка за вказаний період склала 8 051,05 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір цивільно-правового характеру № 323001 від 12 липня 2008 року сторонами розірвано 31 жовтня 2011 року, а з 4 листопада 2011 року відповідачем отримано статус безробітної з виплатою допомоги по безробіттю. При цьому, суд першої інстанції зауважив, що постановою від 12 листопада 2012 року відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_6 за отримання незаконної допомоги по безробіттю, у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач приховала факт перебування у цивільно-правових відносинах з ТОВ «Салве файненс Україна», а тому під час перебування на обліку в статусі безробітної відповідач відносилася до зайнятого населення та права на отримання допомоги по безробіттю не мала.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення» (далі - № 803-XII) безробітними є працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Статтею 6 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон № 1533-ІІІ) право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи. Право на забезпечення та соціальні послуги за цим Законом мають також незастраховані особи, які вперше шукають роботу, інші незастраховані особи у разі їх реєстрації в установленому порядку як безробітних.

Умови та тривалість виплати допомоги по безробіттю, її розмір визначені статтями 22 - 23 Законом № 1533-ІІІ.

Згідно з пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінпраці від 20 листопада 2000 № 307, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин.

Абзацами 2, 3 пункту 11 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 219 (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 219) передбачено, що державна служба зайнятості здійснює підбір підходящої роботи для громадян відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про зайнятість населення».

За відсутності підходящої роботи рішення про надання громадянам статусу безробітних приймається державною службою зайнятості за їх особистою заявою з восьмого дня після реєстрації у центрі зайнятості за місцем проживання як таких, що шукають роботу, і оформляється наказом центру зайнятості, номер і дата якого зазначаються у картці. З наказом про надання чи ненадання статусу безробітного, визначення розміру і строку виплати допомоги по безробіттю чи припинення виплати такої допомоги громадянин повинен ознайомитися та поставити свій підпис в картці обліку прийнятих рішень центру зайнятості.

Пунктом 12 Порядку № 219 встановлено, що для одержання статусу безробітного громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку для пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості заяву із зазначенням у ній інформації про те, що він не зареєстрований як фізична особа - підприємець та не займається видами діяльності, що визначені частиною третьою статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», і не отримує пенсію на пільгових умовах.

Відповідно до абзаців 3, 5 пункту 2 Порядку № 219 під час проведення реєстрації громадянина працівник центру зайнятості із застосуванням автоматизованої системи заповнює персональну картку особи, що звернулася до центру зайнятості (далі - картка), в якій зазначаються особисті дані особи (прізвище, ім'я та по батькові, інформація про реєстрацію місця проживання, число, місяць та рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відповідну відмітку в паспорті), відомості про останнє місце роботи або вид діяльності, що визначений пунктом 3 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», підстава припинення трудових відносин відповідно до запису в трудовій книжці або іншого виду діяльності, що підтверджено документально, та ознайомлює громадянина з пам'яткою «Ваші права - Ваші обов'язки». Форму картки та пам'ятки затверджує Мінсоцполітики.

У разі коли після припинення трудових відносин особа виконувала роботу (надавала послуги) згідно з цивільно-правовими договорами, останнім місцем роботи вважається робота, дані про яку внесено до трудової книжки особи.

Враховуючи те, що договір цивільно-правового характеру №323001 від 12 липня 2008 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Салве файненс Україна» розірвано 31 жовтня 2011 року, то висновок суду першої інстанції про те, що саме з цього часу договір на утримання комісійних від укладення та реєстрації полюсу страхування життя не діяв та зобов'язання сторін не існувало, є правильним.

Що ж стосується комісійної винагороди в сумі 151,69 гривня, що нарахована ОСОБА_6 у жовтні 2011 року, то суд першої інстанції правильно зазначив, що така нархована їй відповідно до договору № 323001 від 12 липня 2008 року за укладені договори у 2009 році, тобто до надання ОСОБА_6 статусу безробітної.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам та прийняв правильне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 на момент подання до Центру зайнятості заяви про отримання статусу безробітної - 4 листопада 2011 року, не була зайнятою особою відповідно до пункту «б» частини третьої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» та мала право на отримання допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги частково заслуговують на увагу, підтверджуються викладеними нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 222, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2014 року скасувати, залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников