Справа № 0670/5006/12
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року м. Київ К/800/30885/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи: ОСОБА_5, Буківська сільська рада, управління Держземагентсва у Житомирському районі про визнання протиправними та скасування розпоряджень,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним та скасувати розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2013 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Житомирської районної державної адміністрації №177 від 17.03.2011р. в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га за межами с.Буки Житомирського району. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 29.04.2011року № 456 в частині затвердження проекту із землеустрою з метою передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1,4967га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Буки Житомирського району. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 24.01.2012року № 63.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року, рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо: визнання протиправним та скасування розпорядження Житомирської районної державної адміністрації № 177 від 17.03.2011р. в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства площею 2,00га за межами с.Буки Житомирського району; визнання протиправним та скасування розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 29.04.2011року №456 в частині затвердження проекту із землеустрою з метою передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1,4967га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Буки Житомирського району; визнання протиправним та скасування розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 24.01.2012року №63. В цій частині прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 року залишити без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі матеріалами, рішенням виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського району №4 від 18.11.1993 року ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства, а 28.05.2002 року на вказану земельну ділянку позивач отримав державний акт на право власності на землю серія ЖТ-140. Розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації № 177 від 17.03.2011р. наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою їх передачі у власність для ведення особистого селянського господарства окремим громадянам, в тому числі, ОСОБА_5 площею 2,00 га на території Буківської сільської ради.

Розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації від 29.04.2011року № 456 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель запасу на території Буківської сільської ради окремим громадянам, в тому числі ОСОБА_5 площею 1,4967 га.

Відповідно до розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 24.01.2012 року № 63 ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни виду використання земельної ділянки площею 1,4967 га, набутої у власність для ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва. 24.06.2011 р. ОСОБА_5 виданий державний акт серія НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 1,4967 га на території Буківської сільської ради.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні оскаржуваних розпоряджень в частині надання ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою її передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, затвердження такого проекту, передачі її у власність ОСОБА_5 та надання останній дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни виду використання такої земельної ділянки, відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень і розпорядився частиною земельної ділянки, що перебувала у приватній власності ОСОБА_4

Натомість, скасовуючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції вказав, що вказані розпорядження відповідачем прийняті відповідно вимог закону, а наявними та дослідженими доказами у справі доведено, що при виділенні земельних ділянок ОСОБА_5 порушень прав ОСОБА_4 не допущено.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

З оскаржуваних розпоряджень вбачається, що ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, порядок якої встановлений ст. 118 ЗК України.

Так, зокрема ч. 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно п. 1.12 Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі , яка затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. N43 (далі- Інструкція) складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Наведені в касаційній скарзі посилання ОСОБА_4 на накладання його земельної ділянки з ділянкою виділеною ОСОБА_5 спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, листом Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області №08/1288 від 25.02.2013 року, на яку законом покладено здійснення державного контролю в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, при обстеженні та промірів спеціалістами інспекції не встановлено накладення земельної ділянки належної ОСОБА_5 та інші земельні ділянкою.

Крім того, під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, з пояснень позивача вбачається відсутність у нього будь-яких документів, які б підтверджували розташування земельної ділянки на її місцевості або її координати, а відповідні обміри та обстеження земельної ділянки позивача здійснювалось комісією на підставі усних пояснень останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Отже, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку правомірності прийняття спірних розпоряджень.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції вірно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: