Справа № 810/3394/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року 810/3394/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, з порушення норм чинного законодавства, протиправно звільнив позивача з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області та, з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог, просить суд:

- визнати незаконними накази начальника Тетіївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області ОСОБА_2 від 01 липня 2015 року за № 62 та № 26- О;

- поновити на роботу у Тетіївську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, на посаді головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб;

- стягнути з відповідача матеріальне забезпечення (зарплатню) за у період тимчасової непрацездатності у сумі 1764,80 грн.

- стягнути з відповідача зарплатню за надурочну роботу у сумі 2823,68

грн.;

- стягнути з відповідача заробітну платню за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2012 року до дня винесення судом рішення у цій справі.

- стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 10000 грн.

- рішення у частині поновлення на роботі піддати негайному виконанню, зобовязавши керівника відповідача видати про це відповідний наказ на підставі рішення суду, яке не вступило у законну силу.

Відповідач в своїх заперечення спростовує доводи позивача, зазначає, що всі вчинені ним дії, по звільненню позивача за прогул, здійснені в межах та спосіб передбачені чинним законодавства України, тому просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

В судове засідання сторони, повідомлені належним чином про місце, дату та час, не з'явились. Від представників сторін до суду надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

При розгляді і вирішення даної справи були допитані свідки у зв'язку з чим вже відсутня потреба у заслуховуванні інших свідків чи експертів, також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, тому суд вирішив розгляд справи проводити в порядку письмового провадження на основі наявних у матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював у Тетіївській обєднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб, що убачається з запису в трудової книжки серії БТ- II № 2012986.

Згідно пояснень позивача, його місцем роботи був кабінет розташований на вул. Генерала Кравченка, 1, смт. Ставище, Київської області в приміщенні Ставищенського відділення відповідача - його структурний підрозділ. Однак, з показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, слідує, і не заперечувалось позивачем, що начальником Тетіївської ОДПІ - ОСОБА_2, було усно надано розпорядження про визначення робочого місця позивача від червня 2015 року, а саме у місті Тетієві. З матеріалів справ слідує, що позивач навіть декілька у червні 2015 року з'являвся на роботу в м. Тетіїв, що свідчить про прийняття позивачем усного розпорядження начальника Тетіївської ОДПІ до виконання.

Безпосереднім керівником ОСОБА_1 був заступник начальника Відповідача - начальник цього відділення ОСОБА_4.

На підставі заяви ОСОБА_1 відповідно до наказу № 5-о від 15.12.2014 року відповідачем було його переведено на посаду головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і фізичних осіб Тетіївської ОДНІ ГУ ДФС у Київській області.

16.06.2015 позивач не з'явився на своєму робочому місці у м. Тетієві, про причини своєї неявки жодним чином не повідомив своїх колег, у звязку з чим заступником начальника відділення - начальником відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ ОСОБА_3 було складено доповідну записку про відсутність на роботі ОСОБА_1 про що було складено акт про відсутність на робочому місці. Дану обставину також підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5

Проте ОСОБА_1 до 01.07.2015 також не зявлявся на робочому місці, у зв'язку з чим складались акти про відсутність працівника на робочому місці, згідно переліку:

Акт № 1 від 16.06.2015 від 16.06.2015;

Акт № 2 від 17.06.2015 від 17.06.2015;

Акт № 3 від 18.06.2015 від 18.06.2015;

Акт № 4 від 19.06.2015 від 19.06.2015;

Акт № 6 від 22.06.2015 від 22.06.2015;

Акт № 7 від 23.06.2015 від 23.06.2015;

Акт № 8 від 24.06.2015 від 24.06.2015;

Акт № 9 від 25.06.2015 від 25.06.2015;

Акт № 10 від 26.06.2015 від 26.06.2015;

Акт № 11 від 30.06.2015 від 30.06.2015;

Акт № 12 від 01.07.2015 від 01.07.2015;

17.06.2015 до відповідача, засобами поштового зв'язку, надійшла заява позивача про надання відгулів за відпрацьовані дні в період чергування в порядку наказу Тетіївської ОДПІ № 14 від 20.01.2015. Дана заява була завізована, розглянута безпосереднім керівництвом, якому підпорядковується позивач, однак погодженою не була. У відповідь позивачу був надісланий лист № 328/Г/040 від 22.06.2015 року про термінову необхідність з'явлення працівника на робоче місце.

19.06.2015 до відповідача, засобами поштового зв'язку, надійшла заява позивача про роз'яснення йому розяснень про причини переведення на роботу до Тетіївської ОДПІ, що знаходиться за адресою: вул. Цвіткова, 22, м. Тетіїв, на що 22.06.2015 року позивачу направлено лист № 334/Г/040 22.06.2015, у якому було надано розяснення, що ОСОБА_1 зарахований до штату Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на посаду головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління дів і зборів з фізичних осіб про що свідчить власноручно написана заява про його переведення.

23.06.2015 начальником Тетіївської ОДПІ було направлено подання № 510/10/040 заступнику голови профспілкового комітету Тетіївської ОДПІ ОСОБА_3 про надання згоди на звільнення ОСОБА_1, який вчинив прогул.

26.06.2015 відбулося засідання профспілкового комітету Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області де було розглянуто вищевказане подання. На засідання профспілкового комітету позивач не з'явився, про причин неявки не повідомив. За результатами засідання складено протокол №1 від 26.06.2015, яким вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних.

01.07.2015 відповідачем, на підставі витягу з вказаного протоколу засідання, було видано наказ №62 про визнання днями прогулу 11 робочих днів та накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи. Того ж дня було видано наказ № 26-о від 01.07.2015 про звільнення позивача. Листом № 342 від 01.07.2015 позивачу було направлено копію наказу про звільнення та розрахунковий лист за липень 2015 року.

Позивач 09.07.2015 особисто з'явився до Ставищенського відділення відповідача отримав трудову книжку та ознайомився з наказом про звільнення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами даної адміністративної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Разом з позовною заявою позивачем було надано до суду копію листка непрацездатності серія АГШ №306269, виданий 24.06.2015, в якому ОСОБА_1 був звільнений від роботи з 24.06.2015 до 02.07.2015, однак, до відповідача його не надавав.

У відповідності до п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Відповідно п.5 ст.32 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сімї, який перебував на її утриманні.

Згідно п.1 ст.32 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та в порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п'яти днів після винесення відповідного рішення.

Відповідно до ч.3 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) , - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Оскільки позивачем ніяким чином не було доведено до відповідача його перебування на лікарняному, що позбавило можливості відповідача дізнатись про закінчення такого лікарняного, разом з тим, і вчинити дії по прийняттю, опрацюванню листка непрацездатності та виплаті матеріальної допомоги, та виданню наказу про звільнення датою закінчення такого лікарняного.

Відповідно до ст.21 КЗпП України , - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З вищезазначеного слідує, що місце і порядок виконання роботи є умовою, яка має погоджена працівником з власником.

Ст. 40 КЗпП України встановлено загальні підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Серед таких підстав п.4 ст.40 КЗпП України передбачає як підставу для звільнення, прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Крім загальних підстав, передбачених ст.40 КЗпП України, державна служба припиняється у випадках, визначених ст.30 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII. До таких спеціальних підстав припинення державної служби ст.30 зазначеного закону відносить: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону);5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону; 7) неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 цього Закону.

Стаття 149 КЗпП України визначає порядок застосування дисциплінарних стягнень. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно із статтю 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Дисциплінарне стягнення, передбачені статтею 147 КЗпП України, застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Судом не встановлено порушень вищевказаних норм чинного законодавства відповідачем при виданні наказів №62 та № 26-о від 01.07.2015, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, відповідно, - задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Терлецька О.О.