Справа № 619/2834/12
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ К/800/20473/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області про зобов'язання стягнення грошових коштів та скасування постанови про повернення виконавчого листа за касаційною скаргою Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, в якому просив скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області від 29 травня 2012 року та зобов'язати останнього стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Попільнянському районі Житомирської області на користь ОСОБА_4 нараховані за період з 05 лютого 2011 року по 18 червня 2011 року 791,81 грн. і подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2013 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Скасовано постанову Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області про повернення виконавчого документа від 29 травня 2012 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у Відділі державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області на виконанні перебував виконавчий лист по справі № 2а-2177/11, виданий 01 вересня 2011 року Попільнянським районними судом Житомирської області про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Попільнянському районі Житомирської області здійснити ОСОБА_4 нарахування та виплату підвищення до пенсії, призначеної відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі, встановленому статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 05 лютого 2011 року по 18 червня 2011 року.

29 травня 2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі пункту 2 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця від 29 травня 2012 року про повернення виконавчого листа прийнята на законних підставах, а державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем не вжиті всі можливі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, постанова про повернення виконавчого листа мотивована тим, що після здійснення виконавчих дій з метою повного, своєчасного та законного виконання судового рішення, його виконання виявилося неможливим через відсутність фінансування компенсацій та допомог згідно з рішеннями судів на 2012 рік, про що складено акт від 29 травня 2012 року.

Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 21 травня 2012 року № 5 Про внесення доповнення до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зауважив, що виконавці мають право повертати виконавчі документи щодо виконання рішень адміністративних судів про стягнення з пенсійних органів та суб'єктів владних повноважень відповідних виплат лише у разі здійснення державним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із поданням про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач із поданням про відстрочку виконання рішення у зв'язку з відсутністю у боржника коштів для його виконання до суду не звертався, усіх можливих та вичерпних заходів для виконання судового рішення не вжив.

За змістом статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено обов'язки і права державних виконавців, державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом та має право, між іншим, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Відповідно до пункту 5.1.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року N 74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за N 865/4158, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його виявленні (шляхом надіслання запитів до органів державної податкової інспекції, банків, дорожньої автомобільної інспекції), вилученні та примусовій реалізації.

Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом (частини 1, 3 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції неповноту проведених державним виконавцем виконавчих дій щодо виконання рішення Попільнянського районного суду Житомирської області, та відсутність в матеріалах справи доказів виконання відповідачем обов'язків та вчинення усіх покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження» дій, які передують винесенню постанови про повернення виконавчого листа, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо протиправності дій державного виконавця під час прийняття оскаржуваної постанови.

Крім того, частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України i є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з частиною 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб i підлягає виконанню на всій території України.

При цьому слід зазначити, що відсутність коштів для виконання рішення суду, не є підставою для повернення виконавчого листа.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Крім того, Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Жовнер проти України» (рішення від 29 червня 2004 року), наголосив, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

Виконання рішення щодо боржника є обов'язком держави (рішення Європейського суду з прав людини від 13 липня 2006 року; справа «Васильєв проти України»).

В той же час, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Враховуючи вказане, вірним є висновок суду апеляційної інстанції, що прийнята державним виконавцем постанова від 29 травня 2012 року про повернення виконавчого листа на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало