Справа № К/9991/56005/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/56005/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2011 року в справі за його позовом до відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції про визнання протиправними та скасування постанов, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що постановами старшого державного виконавця Вишгородського районного управління юстиції від 11 травня 2011 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого напису від 11 квітня 2011 року за №759, вчиненого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Ковальовою Т.А.

Посилаючись на неправомірність постанов державного виконавця оскільки він не звертався із заявою про повернення виконавчого документа, хоча підставою для відмови вказано дану обставину, а також у оскаржуваних постановах зазначено, що виконавчий напис не відповідає вимогам закону, зокрема відсутній оригінал договору позики (документ, що встановлює заборгованість), що суперечить положенням законодавства, яким не заборонено вчинення виконавчого напису на копії документа, що встановлює заборгованість, просив суд скасувати постанови державного виконавця від 11 травня 2011 року ВП №26427784, №26421786 та зобов'язати відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого напису.

Також 23 травня 2011 року звернувся до начальника відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції зі скаргою на рішення державного виконавця проте у порушення вимог статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» її повернуто без виконання та не вирішено питання про її задоволення чи відмову, у зв'язку з чим просив визнати протиправною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції, а також постановити окрему ухвалу щодо притягнення до відповідальності посадових осіб державної виконавчої служби, винних у порушенні його прав.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2011 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, позивач просив суд скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановами старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 11 травня 2011 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №759 від 11 квітня 2011 року, вчиненого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Ковальовою Т.А., про стягнення з ОСОБА_6 (ВП №26421786) та ОСОБА_7 (ВП №26427784) на користь ОСОБА_4 неповерненої позики з 01 січня 2010 року по 01 квітня 2011 року в сумі 36 000 грн., пені за неповернення боргу в розмірі 8 відсотків за кожний місяць затримання повернення боргу, що за період з 12 квітня 2010 року по 11 квітня 2011 року становить 20 160 грн., витрати пов'язані із вчиненням виконавчого напису в сумі 1 000 грн., а всього 57 160 грн., на підставі пункту 7 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутній оригінал договору позики (документ, що встановлює заборгованість), тобто виконавчий документ не відповідає вимогам закону.

23 травня 2011 року позивач звернувся до начальника відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції зі скаргою на постанови державного виконавця від 11 травня 2011 року про відмову у відкритті виконавчого провадження. Зазначав, що незаконно підставою відмови у відкритті виконавчого провадження вказано пункт 7 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» - повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, оскільки такої заяви він не подавав. Крім того, вчинені приватним нотаріусом виконавчі написи на копіях договору позики відповідають встановленим до нього вимогам.

Листами від 01 червня 2011 року, за результатами розгляду скарг, начальник відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції повідомив ОСОБА_4, що його скарги визнані такими, що не підлягають задоволенню та повертаються без виконання у зв'язку з правомірністю дій державного виконавця.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову окружний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що виконавчий напис був оформлений з порушенням встановлених до нього вимог, тому відповідач правомірно відмовив у відкритті виконавчого провадження.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що до виконавчих документів, які підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до цього Закону віднесені, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, такими документами зокрема є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум.

Відповідно до абзацу 1 пункту 288 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та чинної на час виникнення спірних правовідносин, виконавчий напис вчиняється на оригіналі документа, що встановлює заборгованість (нотаріально посвідчені угоди, опротестований вексель та ін.).

Разом з тим, абзацом 3 даного пункту визначено, що якщо за борговим документом необхідно провести стягнення по частинах, то виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій.

Таким чином передбачена можливість вчинення виконавчого напису на копії документа, що встановлює заборгованість.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за договором позики від 28 квітня 2007 року позивач передав у позику грошові кошти в сумі 78 000 грн. ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які зобов'язувалися повернути грошові кошти у встановлені строки та набули солідарного обов'язку на суму отриманої позики.

11 квітня 2011 року приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Ковальовою Т.А. вчинено виконавчий напис про стягнення з солідарних боржників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суми неповерненої позики за період з 01 січня 2010 року по 01 квітня 2011 року та пені за кожний місяць затримання повернення боргу, а саме з 12 квітня 2010 року по 11 квітня 2011 року на загальну суму 56 160 грн. та витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису 1 000 грн., тому вчинення виконавчого напису на копії договору позики не суперечить наведеним положенням законодавства.

Посилання в оскаржуваній постанові на те, що якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа, є незаконними, оскільки даний виконавчий напис викладений повністю на зворотньому боці договору позики, тому у використанні спеціального бланку нотаріального документа немає необхідності.

Таким чином, державний виконавець неправомірно відмовив у відкритті виконавчого провадження з підстав невідповідності виконавчого документа встановленим до нього вимогам.

Крім того, відмовляючи в прийнятті до провадження виконавчого документа відповідач керувався пунктом 7 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів. Проте стягувач (позивач) з такою заявою не звертався, а фактично підставою відмови була невідповідність виконавчого документа вимогам закону, тобто інша підстава.

З огляду на наведені обставини та вимоги закону, висновок судів попередніх інстанцій щодо законності дій суб'єкта владних повноважень не ґрунтується на положеннях закону.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У позовній заяві позивачем були заявлені вимоги про визнання протиправною бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції щодо не винесення постанови за результатами розгляду його скарг, а також постановити окрему ухвалу щодо притягнення до відповідальності посадових осіб державної виконавчої служби, винних у порушенні його прав, проте дані позовні вимоги не були розглянуті судом першої інстанції з ухваленням судового рішення в цій частині.

Апеляційний суд на цю правову помилку увагу не звернув та залишив без змін рішення окружного суду.

Допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.

На підставі наведеного та керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2011 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін Я.Л. Іваненко М.Г. Кобилянський