Справа № 826/10029/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2015 року м. Київ справа № 826/10029/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Відкрите акціонерне товариство «Кіровоградпродтовари», Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2

про визнання протиправними дій та скасування постанови про передачу майна на зберігання, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26 травня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойка Олександра Миколайовича;

- скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойка Олександра Миколайовича про передачу майна на зберігання від 26 серпня 2014 року, ВП № 28746202 (далі - оскаржувана постанова).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва про відкриття провадження в адміністративній справі від 28 травня 2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено: Відкрите акціонерне товариство «Кіровоградпродтовари» (далі - ВАТ «Кіровоградпродтовари», третя особа 1), Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», третя особа 2).

28 липня 2015 року в судовому засіданні протокольною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, третя особа 3) та замінено неналежного відповідача - Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойка Олександра Миколайовича на належного відповідача - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС МЮУ, відповідач).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оскаржуваною постановою від 26.08.2014 описане й арештоване майно, відповідно до актів опису й арешту від 27.12.2011, 29.12.2011, 25.01.2012, 28.03.2013 та від 29.03.2013, що перебувало на відповідальному зберіганні у директора Кіровоградської філії ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_4 було передано на відповідальне зберігання іншому зберігачеві, а саме: ОСОБА_2.

Як зазначає позивач, головним державним виконавцем під час передачі майна ВАТ «Кіровоградпродтовари», що перебувало на відповідальному зберіганні у директора Кіровоградської філії ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_4, ОСОБА_2 були вчинені формальні (поверхневі) дії. Посадовою особою суб'єкта владних повноважень не було здійснено вихід за місцем зберігання майна, не було приведено інвентаризацію арештованого майна ВАТ «Кіровоградпродтовари», що знаходилося на зберіганні у попереднього зберігача, не було з'ясовано чи охороняється належним чином майно, яке передано на збереження.

Разом з тим, позивачем, як виконуючим обов'язки директора ВАТ «Кіровоградпродтовари», під час перевірки 15.05.2015 умов належного зберігання описаного та арештованого майна ВАТ «Кіровоградпродтовари», було виявлено відсутність більшої частини такого майна та відсутність його схоронності.

За вказаних обставин, позивач вважає, що дії головного державного виконавця щодо передачі майна на зберігання вчинені ним нерозсудливо, недобросовісно та не в повному обсязі, що призвело до порушення принципу рівності перед законом та втрати майна ВАТ «Кіровоградпродтовари».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Від Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшли заперечення, в яких відповідач зазначає, що під час передачі майна ВАТ «Кіровоградпродтовари» на зберігання, головний державний виконавець діяв в межах, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом та спеціальним Законом, а отже, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

В своїх запереченнях відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував.

Треті особи 1, 2 та 3 своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористалися.

В судовому засіданні представник третьої особи 2 проти позову заперечував.

В судове засідання представники третіх осіб 1 та 3 не з'явилися.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 29.09.2015 представників третіх осіб 1 та 3, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

На виконанні у Департаменті Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № 28746202 з примусового виконання наказу № 5/290, виданого 22.08.2011 Господарським судом Кіровоградської області про стягнення з ВАТ «Кіровоградпродтовари» на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості в розмірі 24 158 515,27 грн., державного митра - 25 500,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу - 118,00 грн.

16 вересня 2011 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України за наслідками розгляду заяви представника ПАТ КБ «Надра» було відкрито виконавче провадження ВП № 28746202.

В ході проведення державним виконавцем виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП № 28746202 були проведені описи й арешти майна ВАТ «Кіровоградпродтовари», про що були складені акти опису й арешту майна від 27 грудня 2011 року, 29 грудня 2011 року, 25 січня 2012 року, 28 березня 2013 року, 29 березня 2013 року.

Описане майно було передане на відповідальне зберігання директору Кіровоградської філії ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_4, про що свідчать її підписи у вказаних вище актах опису й арешту майна.

18 лютого 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику: ВАТ «Кіровоградпродтовари» у межах суми звернення стягнення: 26 602 546,59 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику: ВАТ «Кіровоградпродтовари» лише в межах суми боргу.

12 серпня 2014 року на адресу Державної виконавчої служби України (вх. № 14-0-35-3373) від менеджера проектів проблемних активів Департаменту проблемних активів корпоративного бізнесу ПАТ КБ «Надра» надійшло клопотання щодо передачі майна боржника на зберігання іншому зберігачу.

Клопотання було мотивоване тим, що відповідальний зберігач ОСОБА_4 займає посаду керівника Кіровоградського РУ ПАТ КБ «Надра», що потребує постійного знаходження на робочому місці для прийняття відповідних управлінських та адміністративних рішень, як наслідок, остання не має можливостей належним чином здійснювати збереження арештованого майна.

З тих підстав, що майно боржника тривалий час не передається на реалізацію органами Державної виконавчої служби України, що призводить до значних затрат стягувача, а строки в які майно боржника буде передано на реалізацію достеменно не відомі, банком було прийнято рішення про передачу описаного й арештованого майна боржника іншому зберігачеві, а саме ОСОБА_2

12 серпня 2014 року від ОСОБА_2 на адресу В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було подано заяву щодо прийняття майна боржника на зберігання.

26 серпня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в рамках виконавчого провадження ВП № 28746202 винесено Постанову про передачу майна на зберігання, якою описане й арештоване майно, відповідно до актів опису й арешту від 27 грудня 2011 року, 29 грудня 2011 року, 25 січня 2012 року, 28 березня 2013 року та від 29 березня 2013 року, що перебувало на відповідальному зберіганні у директора Кіровоградської філії ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_4, було передано на відповідальне зберігання іншому зберігачеві, а саме: ОСОБА_2 (оскаржувана постанова).

Пунктом другим оскаржуваної постанови ОСОБА_2 попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного й арештованого майна.

Заявою від 26.08.2014 ОСОБА_2 повідомив головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про те, що ним на виконання вказаної вище постанови фактично прийнято на зберігання майно згідно переліку, що додається; про кримінальну відповідальність попереджений, про стан майна зобов'язується повідомляти державному виконавцю на його вимогу.

Незгода з діями головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України щодо винесення постанови про передачу майна на зберігання, власне постановою про передачу майна на зберігання від 26.08.2014 ВП № 28746202 обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР), Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція № 512/5).

Оскільки позивач про порушення прав та інтересів ВАТ «Кіровоградпродтовари» дізнався 15.05.2015 під час перевірки умов належного зберігання описаного й арештованого майна ВАТ «Кіровоградпродтовари» та виявлення відсутності більшої частини такого майна та його схоронності, а до суду за їх захистом звернувся 26.05.2015, колегія суддів вважає причину пропуску строку звернення до суду поважною.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом № 606-XIV.

У відповідності до статті 1 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Відповідно до статті 5 Закону № 606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Частиною першою ст. 6 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Приписами п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За приписами ч. 2 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У відповідності до ч. 5 ст. 57 Закону № 606-XIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону № 606-XIV майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу.

Послідовність дій щодо опису та арешту майна боржника деталізована в пункті 4.2 Інструкції № 512/5.

Так, відповідно до пп. 4.2.1 п. 4.2 Інструкції № 512/5 (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

За приписами пп. пп. 4.2.2, 4.2.4 та 4.2.5 п. 4.2 Інструкції № 512/5, акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

Якщо опис і арешт майна здійснюються за участю боржника або його представника, акт опису та арешту майна складається в двох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а другий видається боржнику під розписку на першому примірнику, що залишається у державного виконавця.

Якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то акт опису та арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку на першому примірнику акта.

Згідно з пп. 4.2.6 п. 4.2 Інструкції № 512/5 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується державним виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.

Таким чином, наведені вище норми права передбачають наступний алгоритм дій державного виконавця у процедурі опису й арешту майна: 1) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту, про що державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника; 2) можлива передача описаного й арештованого майна на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту; 3) після передачі майна на зберігання у разі необхідності - можлива передача майна іншому зберігачеві, шляхом прийняття відповідної постанови.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що передача майна на зберігання за постановою державного виконавця іншій особі, яка не зазначена в акті опису й арешту майна, тобто передача майна новому зберігачеві вже після передачі такого майна на зберігання, є правом державного виконавця та не потребує складення нового акта опису й арешту майна.

Відповідно до пп. 4.2.7 п. 4.2 Інструкції № 512/5 у разі необхідності (наявність інформації про псування майна тощо) державний виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У разі зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому державний виконавець готує подання (повідомлення) до правоохоронних органів щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження ВП № 28746202 інформації про псування майна, розтрати такого майна тощо до моменту передачі майна новому зберігачу у державного виконавця не було.

Така інформація почала з'являтись на початку 2015 року, а саме після звернення директора ВАТ «Кіровоградпродтовари» ОСОБА_5 із скаргою від 31.03.2015 вих. № 12.2-15 до Міністерства юстиції України та Начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

За вказаних обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводів позивача про нездійснення державним виконавцем виходу за місцем зберігання майна для його огляду, оскільки відповідно до підпункту 4.2.7 пункту 4.2 Інструкції № 512/5 така дія вчиняється за наявності інформації про псування майна тощо до моменту передачі майна новому зберігачу.

Крім того, за приписами пп. 4.2.7 п. 4.2 Інструкції № 512/5 навіть в разі наявності інформації про псування майна тощо до моменту передачі майна новому зберігачу вихід за місцем зберігання майна для його огляду належить до права державного виконавця, а не обов'язку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України щодо винесення постанови про передачу майна на зберігання були вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що свідчить про обґрунтованість оскаржуваної постанови.

За вказаних обставин, на переконання колегії суддів підстав для визнання дій державного виконавця протиправними та скасування оскаржуваної постанови, не має.

Часиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Натомість, відповідачем доведено правомірність вчинених ним дій та прийнятого ним рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 181, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді І.О. Іщук

В.П. Шулежко