Справа № 806/4797/15
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

806/4797/15

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Житомир справа № 806/4797/15

категорія 8.3.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Капинос О.В.,

встановив:

Представник позивача прибув до суду, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Подав письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача також прибув до суду, проти позову заперечував за необґрунтованістю та безпідставністю, просив в позові відмовити. Згідно письмового клопотання просить проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що вказане порушення ґрунтується на таких висновках податкової інспекції, а саме:

- порушення пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" відбулось в звязку із тим, що суб'єктом господарювання не здійснено перерахунок податкового кредиту з ПДВ прямопропорційно до витрат, які повинні бути виключені з валових витрат як такі, що не будуть використані в оподатковуваних операціях на суму ПДВ 1304148 грн.

Так, підприємством було здійснено операції з продажу продукції за цінами, нижчими від цін її виробництва в частині перевищення сум витрат над сумою доходу, для отримання якого здійснювались ці витрати та ці операції були збитковими. Включення до складу валових витрат, пов'язаних із реалізацією певних товарів за ціною, нижчою за ціну фактичної собівартості є неправомірним, оскільки зазначена діяльність не спрямована на отримання прибутку як того вимагає здійснення господарської діяльності відповідно до Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". Внаслідок здійснення таких збиткових операцій у ДП "Премдор Україна" не виникало бази оподаткування-прибуток, тобто підприємство не сплачувало податок на прибуток з таких операцій та заявляло до відшкодування з державного бюджету сум ПДВ. Таким чином платник одержував економічний ефект в результаті підприємницької діяльності переважно за рахунок декларування сум бюджетного відшкодування з державного бюджету. Намір платник податку одержати дохід у такий спосіб не можна розглядати як самостійну ділову мету і встановлення цих обставин дає підставу для відмови заявленого до відшкодування з державного бюджету ПДВ.

Тобто предметом дослідження справи № 2-а-395/09 були одні й ті ж операції, які сформували валові витрати та суму податкового кредиту також за період лютий-червень 2007 року, тобто період який входить в 1 півріччя 2007 року.

Тобто судом встановлено, що предметом дослідження справи № 2-а-395/09 були одні й ті ж операції, які сформували валові витрати та суму податкового кредиту також за період січень, лютий, червень 2008 року, тобто період який входить в 1 півріччя 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи те, що по справам № 2-а-395/09 та № 2-а-394/09 досліджувались одні й ті ж операції ДП "Премдор Україна", які є предметом дослідження у даній адміністративній справі за періоди які співпадають (1 півріччя 2007 та 2008 року), та від'ємні значення ПДВ яких в подальшому сформували суми бюджетного відшкодування, рішення (постанови) по вказаним справам набрали законної сили відповідно 03.12.2013 року та 17.03.2014 року, тому суд не досліджує вказані обставини (операції) повторно та вважає їх встановленими.

Таким чином, ДП "Премдор Україна" витрати за збитковими операціями було правомірно включено до валових витрат, а відтак вони правомірно використовувались в оподатковуваних операціях на заявлену суму ПДВ.

Отже, суду необхідно дослідити правомірність формування сум бюджетного відшкодування у взаємозв'язку із порушенням пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" за залишковий період: листопад 2007 року, липень 2008 року, листопад 2008 року, грудень 2008 року, січень 2009 року, лютий 2009 року, березень 2009 року, квітень 2009 року.

Відповідно до пп. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", валові витрати виробництва та обігу (надалі валові витрати) це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно із п. 1.32 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", господарська діяльність це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Підпунктом 5.2.1 п.5.2 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" визначений перелік витрат, які включаються до складу валових витрат платника податків, зокрема, це суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до пп.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", до витрат, не пов'язаних з веденням господарської діяльності, віднесений вичерпний перелік витрат, а саме: витрат на організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання лотерей, участь в азартних іграх, фінансування особистих потреб фізичних осіб.

У відповідності до пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно і п. 5.11. ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Згідно із ст. 180 Господарського кодексу України, право встановлювати ціну реалізації товару належить лише суб'єктам підприємницької діяльності, тому підприємству не заборонено продавати товар за ціною нижче його собівартості.

Ціни на продукцію, яку реалізував позивач, а саме брус зрощений не підлягає державному регулюванню.

Закон України "Про оподаткування прибутку підприємств" не містить жодних посилань на залежність права платника податків віднести витрати, понесені ним у господарській діяльності, від отримання прибутку. Тобто зіставлення рівня витрат, понесених в процесі господарської діяльності підприємства, з розміром доходу, отриманого підприємством, не передбачено податковим законодавством.

Отже, позивач може реалізувати свій товар за ціною, що є нижчою за собівартість, однак така ціна має знаходитись у межах звичайних цін.

Крім цього, порівняння ціни реалізації готової продукції із виробничою собівартістю прямо суперечить нормі п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". У той же час, всупереч встановленим обставинам, та в порушення вимог пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" відповідачем не проведено детального та обґрунтованого аналізу цін, які існували на регіональному ринку щодо вартості таких товарів, не здійснено аналізу договорів з ідентичними (однорідними) товарами у співставних економічних умовах, не проаналізовано та не дана оцінка наявності або відсутності будь-яких інших об'єктивних умов, що існували на ринку ідентичних (однорідних) товарів та могли вплинути на ціну.

Відповідачем не зроблено жодних розрахунків з метою визначення ринкової або справедливої вартості продукції, що виготовляється підприємством.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пп. 1.20.8 Закону України "Про прибуток підприємств", обов’язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайних цін, у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Чинне законодавство України гарантує суб'єктам господарювання вільне здійснення господарської діяльності на власний ризик та надає можливість самостійно визначати вартість продукції, що передбачається до продажу.

При цьому законодавчо закріплена заборона втручання державних органів у господарську діяльність підприємств, крім випадків, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пп. 7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, висновок акту щодо виключення з валових витрат витрат як таких, що не можуть використовуватись в оподатковуваних операціях через здійснення продажу продукції за цінами, нижчими від цін її фактичної собівартості є необґрунтованим, а відтак податковий кредит було сформовано відповідно до вимог Закону України "Про податок на додану вартість" за відсутності порушення пп. 7.4.4 п.7.4 ст.7 вказаного Закону.

Відповідно до пп. 7.7.1, 7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту кожного наступного податкового періоду лише в частині суми податку фактично сплаченої отримувачем постачальникам товарів (послуг) та при імпорті і включається до розрахунку бюджетного відшкодування наступного звітного періоду.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів суду правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені доказами наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до платіжного доручення № 58 від 21.08.2015 року при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області.

Керуючись ст.ст. 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України,

постановив:

Позов задовольнити.

Відшкодувати Дочірньому підприємству "Премдор-Україна" 487,20 (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок) сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос