Справа № 813/3165/15
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року № 813/3165/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В.,

за участю секретаря судового засідання Харіва М.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області, начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 про визнання протиправними дій і бездіяльність, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1В.) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Львівській області, начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3, в якому просить суд:

« 1. Визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України у Львівській області та його начальника ОСОБА_3, яким -

1.1. листом від 17.12.2014 року № 62/21/П-64-е/11 відмовлено у наданні інформації на запит від 10.12.2014 року та копії документів, що містять запитувану інформацію щодо:

- зауваження з приводу рапорта ОСОБА_1 від 23.07.1997 року, на 1 арк.;

- висновку за результатами перевірки фактів, викладених у висновку комісії УСБУ у Львівській області щодо службового розслідування стосовно ОСОБА_1, на 3 арк., від 18.08.1997 року реєстр. № 370;

2.2. листом від 17.12.2014 року № 62/21/П-67-е/11 відмовлено у наданні інформації на запит від 12.12.2014 року та копії документів, що містять запитувану інформацію по доповідній записці № 32/1055 від 22.11.2007 року.

2. Визнати протиправною бездіяльність УСБУ у Львівській області та начальника цього управління ОСОБА_3, яким -

2.1. проігноровані вимоги ст. ст. 19, 32, 34, 40 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України "Про доступ до публічної' інформації" та ін. при відмові листами від 17.12.2014 року № 62/21/П-64-е/11 і від 17.12.2014 року № 62/21/П-67-е/11 у наданні повної і об'єктивної інформації на запити від 10.12.2014 року і 12.12.2014 року та копій документів, що містять запитувані відомості, внаслідок чого порушені права позивача на інформацію;

3. Зобов'язати Управління Служби безпеки України у Львівській області на чолі з ОСОБА_3 надати повну і об'єктивну інформацію на запити -

3.1. від 10.12.2014 року щодо зауваження з приводу рапорта ОСОБА_1 від 23.07.1997 року, на 1 арк. та висновку за результатами перевірки фактів, викладених у висновку фактів УСБУ у Львівській області щодо службового розслідування стосовно ОСОБА_1, на 3 арк., від 18.08.1997 року реєстр. № 370,

3.2. від 12.12.2014 року стосовно супровідної до доповідної та доповідної записки від 22.11.2007 року № 32/1055.»

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ним в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» направлено на імя начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 запити від 10.12.2014 року та від 12.12.2014 року. Стверджує, що у відповіді від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 відповідачем не надано повної і обєктивної інформації, що запитувалась та не надіслано копії документів, що містять відомості, котрі стосуються предмету запиту. Також зазначає, що у відповіді від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-67-е/11 відповідачем необгрунтовано відмовлено у запитуваній позивачем інформації. Вважає, що начальник Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 відмовляючи у наданні копій документів, що містять запитувану інформацію проігнорував норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» та не надав інформацію, доступ до якої необмежений і підлягає обовязковій видачі запитувачу.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у запереченні. Зазначає, що всі запити на інформацію позивача були розглянуті у чіткій відповідності до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», відомчих нормативно-правових актів, зокрема наказу СБУ від 21.08.2012 року № 400 «Про затвердження переліку відомостей, що становлять службову інформацію у СБУ» та зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженого наказом СБУ від 12.08.2005 року № 440, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.2005 за № 902/11182. За результатами розгляду у встановлені терміни були надані вичерпні відповіді та повідомлено автора про правові підстави прийнятих рішень за результатами їх розгляду, з долученням копій документів. Вважає, що твердження позивача про протиправність дій при наданні відповідей на запити від 10.12.2014 року та 12.12.2014 року є безпідставними та необґрунтованими, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач 10.12.2014 року на імя начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 звернувся із запитом, у якому просив відповідно до норм ст.ст. 3, 32, 34 Конституції України та ст.ст. 5, 6, 15, 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати інформацію по документах, який зачіпають його права та знаходяться у розпорядженні УСБУ у Львівській області, висновок за результатами службового розслідування від 20.06.1997 року реєстр. № ВБ- 321, зауваження з приводу рапорту ОСОБА_1 від 23.07.1997 року, висновок за результатами перевірки фактів, викладених у висновку комісії УСБУ у Львівській області щодо службового розслідування стосовно ОСОБА_1 від 18.08.1997 року реєстр. № 370 та надіслати їх копії.

За підписом відповідача начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 позивачу листом від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 повідомлено, що документи, які зберігаються в матеріалах архівної особової справи ОСОБА_1, відповідно до вимог п. 5.18 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Службі безпеки України, затвердженого наказом ЦУ СБ України від 21.08.2012 року № 400, належать до документів, яким присвоєно гриф обмеження доступу «для службового користування» та вимог зводу відомостей що становлять державну таємницю затвердженого наказом Служби безпеки України від року № 440, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України року № 902/11182 - «таємно». Відтак надати їх копії не представляється можливим.

Позивач 12.12.2014 року на імя начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 звернувся із запитом, у якому просив відповідно до норм ст.ст. 3, 32, 34 Конституції України та ст.ст. 5, 6, 15, 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати інформацію по доповідній записці за результатами розгляду звернення полковника ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4 від 22.11.2007 року реєстр. № 32/1055, на 5 арк., що знаходиться у розпорядженні УСБУ у Львівській області та надати її копію.

За підписом відповідача начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 позивачу листом від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 повідомлено, що вказаний документ відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є внутрішньовідомчим службовим документом, якому надано гриф обмеження доступу «для службового користування». Відтак надати їх копії не представляється можливим.

Позивач не погодившись з отриманими відповідями звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

Пунктом 1 ч. 3 цієї ж статті встановлено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Із відповіді від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11, вбачається, що зміст запитуваного листа стосується надання інформації за результатами службового розслідування щодо позивача. Крім того, відповідач зазначає, що запитувана позивачем листом від 10.12.2014 року інформація вважається службовою, котра відповідно носить характер обмеженої інформації та якій надано гриф обмеження доступу «для службового користування», що й слугувало відмовою у її наданні позивачу.

Із відповіді від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-67-е/11, вбачається, що зміст запитуваного листа стосується надання доповідної записки за результатами розгляду звернення полковника ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4 від 22.11.2007 року реєстр. № 32/1055 та інформації по ній. Крім того, відповідач зазначає, що запитуваний позивачем документ є внутрішньовідомчим службовим документом, якому надано гриф обмеження доступу «для службового користування», що й слугувало відмовою у його наданні позивачу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до службової може, зокрема, належати інформація, що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Разом з тим, згідно з ч. 7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Проте, відповідач, доказуючи правомірність своїх дій, що полягають у відмові у задоволенні запитів про надання інформації, не обґрунтовував в суді свої дії дотриманням сукупності вимог, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та тим, що оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Якщо запит на отримання публічної інформації містить вимогу надати документ, що містить інформацію з обмеженим доступом (в тому числі, службову інформацію), відповідач як суб'єкт владних повноважень зобов'язаний згідно з ч. 7 ст. 6 Закону надати інформацію, доступ до якої не обмежений, якщо в цілому документ, що містить запитувану інформацію, наданий бути не може.

Проте, відповідачем ця вимога закону не була виконана, оскільки відповідач повністю відмовив у задоволенні запитів про надання інформації від 10.12.2014 року та від 12.12.2014 року листами від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 та № 62/11/2-П-67-е/11, мотивуючи тим, що запитувані документи містять службову інформацію та належать до документів, яким присвоєно гриф обмеження доступу «для службового користування».

Розглянувши листи від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 та № 62/11/2-П-67-е/11, якими позивачу надано відповіді на запит на інформацію від 10.12.2014 року та від 12.12.2014 року, суд вважає, що такі відповіді є неповними та необгрунтованими, зокрема, обставини, на які відповідач посилається в листі як на підставу для відмови, не відповідають переліку підстав, визначених Законом України Про доступ до публічної інформації.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Управління Служби безпеки України у Львівській області та начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3, якими листами від 17.12.2014 року № 62/21/П-64-е/11, № 62/11/П-67-е/11 відмовлено ОСОБА_1 у наданні інформації на запити від 10.12.2014 року, від 12.12.2014 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Оскільки, відповідач порушив права позивача, суд вважає, що поновити порушені права позивача слід шляхом зобов'язання Управління Служби безпеки України у Львівській області та начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3 надати повну і об'єктивну інформацію на запити від 10.12.2014 року та від 12.12.2014 року.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України у Львівській області та начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3, яка полягала у ігноруванні вимог ст. ст. 19, 32, 34, 40 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 9, 10, 14, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ін. при відмові листами від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 і від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-67-е/11 у наданні повної і об'єктивної інформації на запити від 10.12.2014 року і 12.12.2014 року та копій документів, що містять запитувані відомості, в наслідок чого порушені права позивача на інформацію, то така позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки фактично відповідач прийняв до розгляду запити позивача, не лишив їх поза увагою, а за наслідками розгляду надав відповіді позивачу, котрі вважав законними, тобто надаючи відповіді на запити відповідач керувався своїм переконанням щодо їх правомірності.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 КАС України у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог на користь позивача необхідно стягнути судові витрати відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України у Львівській області та начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області ОСОБА_3, якими листами від 17.12.2014 року № 62/11/2-П-64-е/11 та № 62/11/2-П-67-е/11 відмовлено ОСОБА_1 у наданні інформації на запити від 10.12.2014 року та від 12.12.2014 року.

3. Зобов'язати Управління Служби безпеки України у Львівській області надати повну і об'єктивну інформацію на запити від 10.12.2014 року та від 12.12.2014 року.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 09.10.2015 р.