Справа № 810/302/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/302/15 Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка І.М. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій, за апеляційною скаргою Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області, в якому просила скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.12.2014 №3482//312 та №3483/3/313, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-45/ від 19.11.2014 та рішення №3484//314 від 10.12.2014 про застосування штрафних санкцій.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних рішень контролюючого органу, які ґрунтуються на висновку про відсутність реального характеру господарських операцій позивача з ФОП ОСОБА_3, встановивши, що такі документально підтверджуються, належно відображені в бухгалтерському та податковому обліку, і пов'язані зі звичайною для позивача господарською діяльністю.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за підсумками якої складено акт від 19.11.2014 №3567/17-3//149 та виявлено, зокрема, порушення пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість на суму 44 208,45 грн (за операціями із ФОП ОСОБА_3 в період з лютого по липень 2013 року), підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 138.2 статті 138, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено чистий дохід, який підлягає оподаткуванню на суму 221 042,78 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік на суму 36 955,13 грн, пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок на суму 22 113,24 грн.

У зв'язку із наведеним, відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 10.12.2014 №3483//313, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в загальному розмірі на 47 213,91 грн, з них 36 955,13 грн - за основним платежем, 10 258,78 грн - за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 10.12.2014 №3482//312, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 66 312,68 грн, з них 44 208,45 грн - за основним платежем, 22 104,23 грн - за штрафними санкціями;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2014 №Ф-45/ з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 22 113,24 грн;

- рішення №3484//314 від 10.12.2014 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 1 105,66 грн.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернулася у суд.

Обговорюючи правомірність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, судова колегія зважає на таке.

Як убачається із матеріалів справи, визначення позивачу грошових зобов'язань з податків на доходи фізичних осіб та на додану вартість, а також недоїмки зі сплати єдиного внеску та застосування штрафних санкцій внаслідок несплати цієї недоїмки обґрунтовані тим, що позивачем, на переконання контролюючого органу, занижено об'єкти оподаткування з цих податків та внеску шляхом безпідставного формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, по відносинам з ФОП ОСОБА_3 в період з лютого по липень 2013 року за угодою про надання останнім транспортно-експедиційних послуг. Такі висновки відповідача базуються на результатах податкових перевірок ФОП ОСОБА_3 по відносинам з ТОВ «Вікторія Трейд Плюс», що відображені в актах від 18.03.2014 №630/172//21 та від 03.12.2013 №2224/172//168. За наслідками цих перевірок контролюючий орган дійшов висновку, що діяльність ТОВ «Вікторія Трейд Плюс» має ознаки фіктивної та правочини, укладені цим підприємством, зокрема з ФОП ОСОБА_3, є нікчемними. При цьому, відповідачем звернуто увагу на недостатність у ФОП ОСОБА_3 трудових ресурсів та основних засобів для ведення господарської діяльності, пов'язаної з вантажними перевезеннями, адже за даними податкової звітності станом на липень 2013 року у фізичної особи-підприємця працювало 4 особи (три менеджери та бухгалтер) і за нею не зареєстровано вантажних автомобілів.

Зазначені доводи покладені в основу висновків відповідача про відсутність реального характеру господарських операцій з надання ФОП ОСОБА_3 позивачу транспортно-експедиційних послуг в період з лютого по липень 2013 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України.

Підпунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 Податкового кодексу України.

Пунктами 177.2, 177.4 цієї правової норми передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Положеннями пункту 138.2 статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до приписів підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 цього розділу Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а також витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Під господарською діяльністю, за визначенням, наведеним у Податкового кодексу України, розуміється діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14).

Податковим кредитом, у розумінні цього Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14).

Податковим кодексом України у пп. пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 Кодексу встановлено, що до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями пункту 198.3 вказаної правової норми встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За приписами п. 198.6 ст. 198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, право на формування податкового кредиту та зменшення об'єкта оподаткування за рахунок витрат шляхом відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності, пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

За визначеннями, що містяться у статті 1 вказаного Закон первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене підтверджує висновок про те, що необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Колегією суддів установлено, що ОСОБА_2 на час спірних правовідносин була фізичною особою-підприємцем, платником податку на додану вартість та перебувала на податковому обліку у відповідача.

Основним видом господарської діяльності позивача є допоміжна діяльність у сфері транспорту (надання транспортно-експедиційних послуг).

04.01.2013 між позивачем та ФОП ОСОБА_3 укладено договір на транспортно-експедиторське обслуговування №04/01/13, умовами якого передбачено, що експедитор-перевізник (ФОП ОСОБА_3) від свого імені та за рахунок експедитора-замовника (позивач) забезпечує здійснення перевезення вантажів експедитора-замовника автомобільним транспортом, а експедитор-замовник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Також, вказаним договором передбачено, що експедитор-перевізник в інтересах експедитора-замовника виконує пов'язані з перевезенням транспортно-експедиційні операції: розроблення маршруту перевезення; пошук перевізника; організацію забезпечення відправлення та одержання вантажу; інші операції, пов'язані з перевезенням. Експедитор-перевізник організовує перевезення вантажів на підставі письмових заявок. Замовник-експедитор сплачує експедитору-перевізнику вартість транспортних послуг протягом 2 банківських днів з моменту отримання таких документів: товарно-транспортної накладної, рахунку-фактури, актів виконаних робіт, податкової накладної.

Матеріали справи свідчать про те, що в період з лютого по липень 2013 року сторонами виконувались умови вказаного договору. На підтвердження відповідних обставин та реальності вчинення спірних господарських операцій позивачем надано копії договорів-заявок, рахунків, актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), податкових накладних та виписок по рахунку, що підтверджують оплату вартості отриманих послуг.

Із пояснень позивача слідує, що надані ФОП ОСОБА_3 послуги замовлялись з метою належного виконання власних договірних зобов'язань, як експедитора-перевізника, перед іншими контрагентами. На підтвердження цього позивачем надано завірені копії договорів-заявок, заявок-договорів на перевезення автотранспортом, заявок на організацію автомобільних перевезень вантажів, податкових накладних, актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), товарно-транспортних накладних, видаткових накладних, складені між нею та іншими господарюючими суб'єктами.

Таким чином, позивачем надано первинні бухгалтерські документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій щодо придбання послуг, які відповідають основному виду її господарської діяльності, та замовлені з метою виконання власних договірних зобов'язань.

Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом не заперечується відповідність наданих позивачем первинних документів вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а виписаних контрагентом податкових накладних - приписам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що на час здійснення спірних господарських операцій ФОП ОСОБА_3 була зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності та платником податку на додану вартість, а тому мала право нараховувати цей податок та складати податкові накладні на кожну поставку послуг.

Із акту податкової перевірки контрагента позивача від 03.12.2013 №2224/172//168, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що в період з січня по липень 2013 року ФОП ОСОБА_3 здійснювала діяльність з організації перевезень вантажів.

Відтак, послуги, які буди предметом спірної угоди з позивачем, відповідають звичайній як для позивача, так і для його контрагента господарській діяльності.

Також, матеріали справи містять письмові пояснення ФОП ОСОБА_3 від 01 квітня 2015 року щодо порядку ведення нею господарської діяльності, а саме щодо надання послуг з організації перевезень вантажів. Із цих пояснень слідує, що після отримання замовлення на перевезення вантажу нею здійснюється пошук транспорту (перевізника) - засобами телефонного зв'язку повідомляються постійні перевізники, з якими вже є підписані договори на перевезення товару, а також, у разі необхідності, розміщуються оголошення на Інтернет-сайті: http://lardi-trans.com.ua. У поясненнях також описується порядок виконання заявок та оформлення супровідних документів самими перевізниками/експедиторами (водіями).

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє покликання відповідача на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних по відносинам з ФОП ОСОБА_3, адже при здійсненні спірних перевезень позивач не вступала у відносини безпосередньо із перевізниками.

До того ж, колегія суддів зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Також, відхиляються колегією суддів покликання відповідача на недостатність у контрагента позивача трудових ресурсів та основних засобів, в тому числі вантажного автомобільного транспорту, для виконання обов'язків за договором з позивачем, оскільки ФОП ОСОБА_3 у відносинах з позивачем не була перевізником, а забезпечувала та організовувала відповідні перевезення, і здійснювала інші, пов'язані з ним операції. Такі дії не потребують перебування у штаті працівників - водіїв та зареєстрованих за суб'єктом господарювання вантажних транспортних засобів.

Однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об'єкта оподаткування та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом указаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

У ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду належних доказів нікчемності спірних правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом, тобто, доказів того, що правочини, які мали місце у цих відносинах були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, якими можуть бути виключно вироки суду стосовно посадових осіб, які брали в них участь, у яких встановлено відповідні обставини. Так само, матеріали справи не містять доказів, які б вказували на недійсність чи підробку податкових накладних та первинних документів, що надані позивачем.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає ознак відсутності реального характеру господарських операцій, які здійснені між позивачем та ФОП ОСОБА_3 у період з лютого по липень 2013 року. Натомість, матеріали справи свідчать про документальне підтвердження фактів здійснення цих операцій, руху активів, належної правосуб'єктності учасників фінансово-господарських відносин.

Як з'ясовано в ході судового розгляду справи, спірні рішення щодо визначення позивачу грошових зобов'язань та застосування штрафних санкцій ґрунтуються переважно на аналізі відповідачем результатів податкових перевірок ФОП ОСОБА_3 по відносинам з ТОВ «Вікторія Трейд Плюс», в ході яких не підтверджено реальний характер взаємовідносин між цими господарюючими суб'єктами. Такі обґрунтування є неналежними, оскільки при дослідженні факту здійснення господарських операцій оцінюватися повинні відносини, які склались безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Водночас, чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, від дотримання його контрагентом чи іншими суб'єктами господарювання вимог податкового законодавства. Так, відповідальність за порушення податкового законодавства має нести лише той платник податку, який допустив порушення, а компетентні органи не вправі розповсюджувати негативні наслідки діяльності такого платника податку на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

Таким чином, доводи відповідача, покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що позивачем підтверджено реальність спірних господарських операцій. Натомість, відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для їх скасування.

Щодо правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2014 №Ф-45/ та рішення №3484//314 від 10.12.2014 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» для платників - фізичних осіб-підприємців, крім тих, що обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Отже, розмір єдиного внеску, який підлягає нарахуванню та сплаті фізичною особою-підприємцем, залежить, зокрема, від суми доходу останнього.

Як установлено судом, стверджувана відповідачем недоїмка та штрафні санкції, накладені на позивача, ґрунтуються на висновках про заниження позивачем чистого доходу, який підлягає оподаткуванню за 2013 рік на суму 221 042,78 грн внаслідок господарських операцій з ФОП ОСОБА_3, оцінка яким вже надана судом.

Оскільки твердження контролюючого органу про відповідне заниження позивачем чистого доходу не підтвердились в ході судового розгляду справи, прийняті на підставі таких необґрунтованих тверджень вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій також є протиправними та підлягають скасуванню.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення даного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.