Справа № 544/1437/15-а
Суддя: Нагорна Н. В.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 544/1437/15-а
№ пров. 2-а/544/38/2015
Номер рядка звіту 101
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 листопада 2015 року м.Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.

за участю секретаря Ралець О.С.,

розглянувши у відкритому судового засіданні в залі суду м.Пирятин адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Пенсійного фонду України у Пирятинському районі Полтавської області, про визнання дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області знаходився на виконанні виконавчий лист, виданий 02.04.2015 року Пирятинським районним судом Полтавської області про зобов'язання УПФУ в Пирятинському районі провести перерахунок та виплату їй державної пенсії відповідно до ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії відповідно до ст.50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 04.06.2014 по 03.08.2014 року, з урахуванням фактично виплачених сум. 29 серпня 2015 року вона отримала поштою від відповідача постанову від 14 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження №4784164, в якій зазначено, що підставою закінчення виконавчого провадження став п.1 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду. Однак, як зазначає ОСОБА_1, вона не відмовлялася від примусового виконання рішення суду. Отже постанова про закінчення виконавчого провадження винесена безпідставно. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Полтавській області по винесенню постанови від 14 серпня 2015 року про закінчення виконавчого провадження №47842164 та скасувати дану постанову.

Представник позивача ОСОБА_2 просив суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, а також розглянути справу без його та позивача участі, про що надав суду письмову заяву.

Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити, справу розглянути без участі представника відповідача (а.с.23-26). Свої заперечення відповідач обґрунтував тим, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Таким чином, наявна встановлена Законом заборона щодо стягнення коштів державним виконавцем з рахунків боржника - органу державної влади через органи Державної казначейської служби України. Згідно п.9 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Європейський суд з прав людини як джерело права неодноразово зазначав, що виконання рішень суду, в яких відповідачем є державні органи, можливо виконати, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Українська правова система не наділяє ані суди, ані державну виконавчу службу повноваженням скасовувати закон або примушувати державу вносити зміни до Закону "Про державний бюджет" (справа "Войтенко проти України", справа "Глоба та Брегін проти України", справа "Васильєв проти України"). Виконанню вказаного судового рішення, як і інших аналогічних, перешкоджає саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями. Таким чином, рішенням міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, встановлено відсутність бездіяльності органу державної виконавчої служби при виконанні рішень про стягнення коштів з бюджетної установи і тому не можна визнати незаконними дії державної виконавчої служби з підстав відсутності відповідних бюджетних асигнувань в державного органу - боржника у виконавчому провадженні. Отже відповідач вважає, що в спірних відносинах державний виконавець ВПВР діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є законною і скасуванню не підлягає.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі доказів, які маються в матеріалах справи.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 та вкладкою до нього (а.с.6).

02 квітня 2015 року Пирятинським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист №544/2522/14-а від 19.12.2014 року про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Пирятинському районі Полтавської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної пенсії відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії відповідно до ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 04.06.2014 по 03.08.2014, з урахуванням фактично виплачених сум (а.с.32).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУ юстиції у Полтавській області Дрібною Ю.А. від 12.06.2015р. відкрито виконавче провадження ВП №47842164 (а.с.33).

17.06.2015 року Управління Пенсійного фонду України в Пирятинському районі надіслало листа на адресу відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУ юстиції у Полтавській області, в якому було зазначено, що 23.02.2015 року ОСОБА_1 було проведено перерахунок пенсії відповідно до постанови Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.12.2014 року № 544/2522/14-а з копією розпорядження про перерахунок (а.с.35-36).

14 липня 2015 року постановою головного державного виконавця виконавче провадження було зупинено (а.с.34) та направлено подання до Пирятинського районного суду про зміну способу і порядку виконання рішення суду (а.с.37).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУ юстиції у Полтавській області Дрібною Ю. А. від 14.08.2015 року виконавче провадження було відновлено (а.с.40) у зв'язку з надходженням ухвали Пирятинського районного суду про відмову у задоволенні подання про зміну способу та порядку виконання рішення суду (а.с.39).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУ юстиції у Полтавській області Дрібною Ю.А. ВП №47842164 від 14.08.2015 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з тим, що відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУ юстиції у Полтавській області відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» вжито вичерпних заходів виконання рішення зобов'язального характеру, одночасно посилаючись на п.1 ч.1 ст. 49 та ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.41).

Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (надалі - Закону № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 49 Закону № 606-XIV наведений виключний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, п. 11 якої зазначає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду, у випадку, передбаченому ч.3 ст.75 цього Закону.

Частина 3 статті 75 наведеного Закону містить перелік дій, які державний виконавець повинен вчинити перед цим, а саме: у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Обґрунтовуючи закінчення виконавчого провадження державний виконавець посилався на те, що ним вжито всіх вичерпних заходів примусового виконання рішення зобов'язального характеру.

Однак стаття 49 Закону № 606-XIV не містить в своєму переліку підстав для закінчення виконавчого провадження такої підстави, яка вказана державним виконавцем в Постанові про закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.05.2015 року як вжиття вичерпних заходів примусового виконання рішення.

Безпідставними є посилання державного виконавця в Постанові про закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.05.2015 року на те, що боржником надано відділу розпорядження про проведення відповідного перерахунку, виплати по рішенню суду не проведені в зв'язку з відсутністю відповідного фінансового ресурсу бюджету виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими на всій території України.

У пункті 38 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Жовнер проти України" (Заява N 56848/00) вказано, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку суд не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини".

Таким чином, суд зауважує на те, що відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань, не звільняє боржника від виконання рішення суду, та не є обставиною, яка ускладнює його виконання.

Згідно п.8 ч.1 ст.49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення.

Часткове виконання боржником зобов'язань за виконавчим документом не є підставою для закінчення виконавчого провадження, згідно ст. 49 Закону № 606-XIV .

Відповідачем не надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження факту виконання боржником рішення суду та правомірності винесення оскаржуваної постанови без вчинення необхідних виконавчих дій державним виконавцем, що свідчить про необґрунтованість закінчення виконавчого провадження з підстав п.11. ч.1 ст.49 Закону № 606-XIV.

За таких умов, закінчивши виконавче провадження, державний виконавець не дотримався в повному обсязі вимог, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», адже закінчення виконавчого провадження можливе тільки після застосування всіх заходів, спрямованих на реальне виконання рішення суду.

Крім того за матеріалами справи встановлено, що на вимогу державного виконавця щодо виконання судового рішення 17.06.2015 року УПФУ в Пирятинському районі Полтавської області на адресу органу державної виконавчої служби направлена копія розпорядження про проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 (а.с.35-36).

Дана обставина виключає можливість вирішення органом державної виконавчої служби питання щодо передачі виконавчого документу (рішення суду) до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, оскільки згідно із положеннями абзацу 3 п.14 постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 року до рішень зобов'язального характеру додаються оригінали документів про здійснення нарахування виплат за цим рішенням, підписані уповноваженою особою і завірені гербовою печаткою, тобто до державної виконавчої служби пенсійний орган зобов'язаний направити саме оригінал розрахунку, підписаний уповноваженою особою і завірений гербовою печаткою.

Разом з тим ця обставина, як і посилання УПФУ Пирятинського району Полтавської області на відсутність відповідного фінансування, не може вважатися обґрунтованою підставою для прийняття відповідачем рішення про закінчення виконавчого провадження.

Оскільки Пенсійний фонд України, згідно із постановою КМУ від 23.07.2014 року № 280, є центральним органом виконавчої влади, виконання судових рішень, по яких вказаний орган є боржником, здійснюється відповідно до Закону України від 05.06.2012 року № 4901, постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року та постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 року.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; у урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Системний аналіз даної норми свідчить про те, що усі рішення суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Посилання відповідача у своїх запереченнях на п.9 ч.1 ст.47 Закону № 606-XIV суд знаходить безпідставними, оскільки виконавче провадження було закінчено державним виконавцем на підставі п.11 ч.1 ст.49 вказаного Закону, тому положення п.9 ч.1 ст.47 Закону № 606-XIV до спірних правовідносин не застосовуються.

Не є слушними доводи відповідача про те, що виконанню судового рішення перешкоджає відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями, виходячи з того, що Законом України "Про виконавче провадження" державний виконавець наділений достатнім переліком прав та обов'язків для здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що відповідачем не доведена правомірність його дій щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Отже, даючи правову оцінку рішенню суб'єкта владних повноважень у вигляді постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.08.2015 року суд вказує, що при його прийнятті порушені приписи частини 3 статті 2 КАС України, та прийнята вона з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно суд зазначає, що не заслуговують на увагу доводи позивача на те, що виконавче провадження було закінчено на підставі п.1 ч.1 ст.49 Закону № 606-XIV, з огляду на таке. Мотивуючи підстави закінчення виконавчого провадження державний виконавець в мотивувальній частині постанови не зазначав про визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду. Посилання державним виконавцем в Постанові про закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.08.2015 року на п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» як норму матеріального права фактично було опискою, проте з самої постанови вбачається, що підставою закінчення виконавчого провадження був п.11 ч.1 ст.49 вказаного Закону.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження не відповідає вимогам ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", так як фактичного виконання і в повному обсязі постанови суду не досягнуто, а закриття виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення.

З огляду на це суд вважає доведеним, що право позивача було порушено, і порушено саме відповідачем шляхом прийняття з порушенням закону постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.08.2015 року. Тому суд вважає за необхідне визнати дії відповідача щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.08.2015 року неправомірними та скасувати зазначену постанову, таким чином поновивши порушене право позивача.

За таких обставин вимоги позивача підлягають задоволенню як такі, що ґрунтуються на законі, підтверджені встановленими обставинами та перевірені наданими доказами.

Керуючись ст.ст.2-13, 71, 159-163, 185-186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Пенсійного фонду України у Пирятинському районі Полтавської області, про визнання дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження - задовольнити.

Визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Дрібної Ю.А. щодо закінчення виконавчого провадження ВП №47842164 від 14.08.2015 - неправомірними.

Скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Дрібної Ю.А. ВП №47842164 від 14.08.2015 про закінчення виконавчого провадження.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Н.В.Нагорна