Справа № 202/27933/13-а
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2015 рокусправа № 202/27933/13-а(2а/0202/109/2013)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року у справі №2а/0202/109/2013(202/27933/13-а) за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Дніпропетровської митниці начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Міністерства доходів і зборів України Авдєєва Едуарда Євгеновича, інспектора оперативного відділу служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України Палехи Ігоря Миколайовича, третя особа: Дніпропетровська митниця ДФС про визнання дій незаконними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 липня 2013 року звернувся до суду з позовом до заступника начальника Дніпропетровської митниці начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Міністерства доходів і зборів України Авдєєва Едуарда Євгеновича (далі - відповідач-1), інспектора оперативного відділу служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України Палеха Ігоря Миколайовича (далі - відповідач-2) згідно з яким з урахуванням уточнень просить:

- визнати дії інспектора оперативного відділу служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України Палеха Ігоря Миколайовича щодо складання протоколу про порушення митних правил №0203/110000001/13 від 20.05.2013 року незаконними;

- визнати дії заступника начальника Дніпропетровської митниці начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Міністерства доходів і зборів України Авдєєва Едуарда Євгеновича щодо накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил незаконними;

- скасувати постанову Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України №0203/110000001/13 від 26.06.2013 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказане рішення повинно бути скасоване, оскільки дії та рішення відповідачів він вважає незаконними та такими, що порушують його права, суперечать ст. 19 Конституції України, ст. 7 КУпАП, п.п. 59, 60 ч. 1 ст. 4, ч. 4 ст. 380, ч. 1 ст. 489, ч. 1 ст. 495 Митного кодексу України.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що встановлені судом обставини справи свідчать про відсутність підстав для задоволення позову та скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи. Просить: скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою скасувати постанову №0203/110000001/13 від 26.06.2013 року; направити справу до відповідних слідчих органів для розслідування злочинної бездіяльності посадових осіб Дніпропетровської митниці.

В апеляційній скарзі зазначає про залишення поза увагою його клопотання про залучення до справи третьої особи - власника транспортного засобу яким він керував та обмеження права на захист, а саме неврахування при застосуванні до нього адміністративного стягнення того, що він «при керуванні транспортним засобом знаходився при виконанні службових обов'язків згідно з наказом підприємства власника транспортного засобу» - ТОВ «Алкен».

Посилається на порушення права позивача на справедливий розгляд безстороннім судом.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, третя особа, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить у задоволені скарги відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення представників третьої особи, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач з 10.08.2007 року працює бухгалтером І категорії у Комунальному житлово-експлуатаційному підприємстві № 53, що підтверджується копію трудової книжки БТ-І № 7500019.

Відповідно до трудового договору від 01.10.2012 року укладеному між позивачем та ТОВ «Алкен», яке зареєстровано у Польщі, позивач зайнятий на роботі ТОВ «Алкен» на посаді водія, з визначенням місця виконання роботи: Польща-Україна. Розмір заробітної плати визначений у 3000,00 злотих на місяць. Трудовий договір укладено у м. Люблін, Польща.

Транспортний засіб - автомобіль «Mercedes-Benz C220» кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, належить ТОВ «Алкен» та зареєстрований у Польщі, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Наказом від 15.10.2012 року голови правління фірми «Алкен», агента - ОСОБА_1 призначено від імені підприємства відповідальним за перевезення представників фірми «Алкен», у зв'язку з чим йому надано право та зобов'язано: керувати вищезазначеним автомобілем; здійснювати перевезення представників фірми; здійснювати пошук на території України замовників, підписувати акти прийому-передачі товарів на склади тимчасового зберігання; створити умови для відкриття представництва фірми на території України та АР Крим.

Посвідченням про відрядження позивача в якості водія ТОВ «Алкен» було направлено до України на термін 365 днів для виконання службових обов'язків згідно з трудовою угодою.

З вказаних вище документів вбачається, що вони були складені у м. Люблін, Польща. Разом з тим, в судовому засіданні позивач зазначив, що він жодного разу не був у Польщі та не перетинав у вказаному напрямку митний кордон України, а транспортний засіб був отриманий ним від працівника ТОВ «Алкен» ОСОБА_4 у м. Одесі, якою вказаний автомобіль і був ввезений на митну територію України.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію, власником вказаного автомобілю, зареєстрованого у Польщі, є ТОВ «Алкен».

20 травня 2013 року провідним інспектором оперативного відділу служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Дніпропетровської митниці Палехою І.М. у присутності ОСОБА_1 було складено протокол про порушення митних правил №0203/110000001/13, яким встановлено, що 20.05.2013 року співробітниками ДПС спецзагону ДПС особливого призначення при МВС України було зупинено автомобіль марки «Mercedes-Benz C220» кузов № НОМЕР_1, під керуванням гр. ОСОБА_1, про що складено рапорт.

Під час здійснення перевірки, згідно з наявних баз даних Державної митної служби встановлено, що цей транспортний засіб був ввезений на митну територію України 10.10.2012 року в зоні діяльності п/п «Краковець» Львівської митниці громадянкою ОСОБА_4 з реєстраційним номером НОМЕР_2.

ОСОБА_1 користувався зазначеним вище автомобілем на території України, митне оформлення якого не закінчено, без дозволу митного органу України, що має ознаки порушення митних правил, передбаченого ч. 2 ст. 469 Митного кодексу України (а.с.13,14).

26 червня 2013 року постановою №0203/110000001/13 заступника начальника Дніпропетровської митниці начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Міністерства доходів і зборів України Авдєєва Едуарда Євгеновича, гр. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні зазначеного порушення митних правил, та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 грн. (а.с.20,21).

Правомірність дій відповідача-2 щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення та законність дій і рішення відповідача-1 є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та відмовляючи у задоволені позову повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідачем-1 прийнято правомірно.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 469 Митного кодексу України (далі - МК України) зміна стану товарів, митне оформлення яких не закінчено, або товарів, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем на складі тимчасового зберігання, на складі організації - отримувача гуманітарної допомоги або на митному складі, користування та розпорядження ними без дозволу митного органу, а так само невжиття передбачених частиною четвертою статті 204 цього Кодексу заходів щодо товарів, строк тимчасового зберігання яких під митним контролем на складі тимчасового зберігання, на складі організації - отримувача гуманітарної допомоги або на митному складі закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За пунктом 57 частини першої статті 4 МК України, товарами є будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.

Відповідно до ч. 4 ст. 255 Митного кодексу України, митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується митним органом шляхом проставляння відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

На особу, яка тимчасово ввезла транспортний засіб для особистого користування, покладено обов'язок вивезти за межі митної території України цей транспортний засіб з дотриманням строків, установлених відповідно вимог цього Кодексу, або помістити у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи оформити для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Відповідно до ч. 4 ст. 380 МК України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно тими громадянами, які ввезли їх в Україну, для їх особистих потреб, не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані, а також відчужені чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Відповідно до ч. 2 цієї статті транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу…

Враховуючи положення вказаних норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що митні формальності, визначені МК України у зв'язку з тимчасовим ввезенням товару для особистого користування є виконаними після його вивезення. До моменту вивезення товару за межі митної території України митне оформлення вважається незавершеним у розумінні ч. 4 ст. 255 МК України. Таким чином, вірно встановивши обставини справи, які свідчать про те, що автомобіль «Mercedes-Benz C220» кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, не є транспортним засобом комерційного призначення, позивач користувався вказаним автомобілем, митне оформлення якого не закінчено, без дозволу митного органу, що підтверджується рапортом інспектора ДАІ, поясненнями позивача, які зазначено в постанові від 26 червня 2013 року (а.с.20) та полягають в тому, що йому не було відомо про законодавчо встановлену заборону користування вказаним автомобілем, а отже дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач користувався вказаним автомобілем, митне оформлення якого завершено не було, без дозволу митного органу, що і свідчить про наявність в діях позивача складу порушення митних правил, передбаченого ч. 2 ст. 469 МК України.

Згідно зі ст. 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача про ввезення автомобіля марки «Mercedes-Benz C220» кузов № НОМЕР_1, не для особистого користування, а з метою здійснення зовнішньої економічної діяльності, наявності у нього статусу транспорту комерційного призначення, що враховуючи положення п. 57 ст. 4 Митного Кодексу України, свідчить, що вказаний автомобіль не є товаром, та у зв'язку з цим відсутності у діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 469 Митного кодексу України, оскільки позивачем не надавалось суду доказів передбачених ч. 4 ст. 255 Митного Кодексу України щодо застосування до автомобіля марки «Mercedes-Benz C220» кузов № НОМЕР_1 митного режиму тимчасового ввезення, як це передбачено ст. 103 Митного Кодексу України для транспортного засобу комерційного призначення.

При цьому, враховуючи положення статті 366 МК України, транспортні засоби комерційного призначення переміщуються по каналу, позначеному символами червоного кольору («червоний коридор»), але керований позивачем автомобіль був ввезений в України по каналу «зелений коридор», призначений для руху транспортних засобів особистого користування, що було підтверджено поясненнями представника Дніпропетровської митниці у судовому засіданні та інформацією з обліку транспортних засобів в пунктах пропуску для автомобільного сполучення (а.с. 176).

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача на те, що він не є власником вказаного транспортного засобу, тому не може бути суб'єктом правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 469 МК України, є необґрунтованим, оскільки відповідальність за вказаною статтею передбачено за користування товарами, митне оформлення яких не закінчено, без дозволу митного органу, тобто не зазначено, що суб'єктом правопорушення може бути лише власник такого транспортного засобу.

Щодо вимог позивача про визнання незаконними дій інспектора оперативного відділу служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України Палеха Ігоря Миколайовича щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 490 Митного кодексу України передбачено, що протокол про порушення митних правил мають право складати:

1) посадові особи, які відповідно до посадових інструкцій уповноважені здійснювати митний контроль, митне оформлення і пропуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України і які безпосередньо виявили порушення митних правил;

2) посадові особи органів доходів і зборів, які згідно з посадовими обов'язками мають таке право;

3) інші посадові особи, уповноважені керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або керівником митниці.

Дії щодо складання протоколу не породжують правових наслідків для особи відносно якої його складено, тобто не змінюють стану його суб'єктивних прав та не створюють жодних додаткових обов'язків.

Отже, відповідач-2 складаючи протокол про адміністративне правопорушення, який є засобом реагування при виявленні правопорушення, діяв на підставі та у межах своїх повноважень.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідач-2 при складанні протоколу не з'ясував усіх обставин справи та в порушення ч.1 ст. 489 Митного кодексу України, склав протокол про адміністративне правопорушення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 489 Митного кодексу України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов'язана з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, вищезазначеною нормою передбачено обов'язок посадової особи, яка розглядає справу про порушення митних правил, з'ясувати усі обставини справи, проте положення цієї норми не стосуються правил складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки такий протокол є службовим документом, у якому фіксується дії щодо вчинення правопорушення.

При цьому, питання щодо наявності чи відсутності правопорушення, про яке зазначено у протоколі, вирішує компетентний орган чи посадова особа, яка зобов'язана дати оцінку такому протоколу.

Так, відповідно до частини 1 статті 522 Митного кодексу України (в редакції на час прийняття оскарженого рішення) справи про порушення митних правил, передбачені статтями 468-470, 474, 475, 477-481, 485 цього Кодексу, розглядаються митними органами.

З матеріалів справи вбачається, що позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.2 ст. 469 Митного кодексу України (а.с.20-21).

Статтею 523 Митного кодексу України визначено, що від імені митниць справи про порушення митних правил розглядаються керівниками цих митниць або їх заступниками, а від імені центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - посадовими особами, уповноваженими на це відповідно до посадових інструкцій, або іншими особами, уповноваженими на це керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Тобто, відповідач-1, приймаючи постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв на підставі та у межах повноважень наданих йому.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності прийнята без урахування усіх обставин справи, а саме з порушенням вимог ч.1 ст. 489 Митного кодексу України, та на підставі протоколу, який не має юридичної сили, оскільки позивач не надав суду будь-яких тверджень з посиланнями на докази, які б спростували зафіксовані у протоколі дані та обставини.

Щодо доводів позивача на порушення його права на справедливий розгляд безстороннім судом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Як свідчить практика звернень громадян зі скаргами до Європейського суду, поняття «справедливий суд» може тлумачитись досить неоднозначно. Як правило особи, які не досягли у судовому провадженні бажаного результату, не завжди можуть уточнити, у чому конкретно полягала неповага з боку національних судів до їх права на справедливий суд. У багатьох випадках скарга на несправедливий судовий розгляд полягає у запереченні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно фактів та права.

Так, у справі «Мельничук проти України» заявник скаржився на несправедливе рішення національних судів у його справі, посилаючись на національне законодавство. Суд, розглянувши матеріали, надані заявником, вирішив, що заявник не надав доказів щодо скарги про порушення у цій справі процесуальних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції і вирішив, що заява є очевидно необґрунтованою і має бути відхилена відповідно до пп. 3 та 4 ст. 35 Конвенції (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Мельничук проти України»).

З матеріалів справи вбачається, що цей спір було розглянуто судом у відкритому судовому засіданні за участю позивача та представника відповідача (а.с.64), в процесі розгляду справи позивач не був позбавлений права та можливості надати будь-які докази, на підтвердження викладу обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що позивач в доводах апеляційної скарги не наводить підстав, які б вказували на порушення його права на справедливий розгляд безстороннім судом, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги в цій частині.

Щодо доводів позивача щодо не розгляду його клопотання про залучення третьої особи судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що це процесуальне порушення не вплинуло на правильність оскарженого рішення суду. Крім того, вказане клопотання розглянуто судом апеляційної інстанції.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року у справі №2а/0202/109/2013(202/27933/13-а) - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 09 листопада 2015 року.

Головуючий В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко