Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

К/9991/13839/12

"03" листопада 2015 р. м. Київ К/9991/14149/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області про скасування наказів, поновлення на роботі за касаційними скаргами Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області та Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що звільнення позивача з посади заступника начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області є незаконним, оскільки відповідачами не дотримано вимог, передбачених статтею 49-2 Кодексу законів про працю України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року, адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області №193-о від 13 жовтня 2010 року «Про звільнення», яким ОСОБА_4, заступника начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області, 13 жовтня 2010 року звільнено з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Визнано протиправними та скасовано накази Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області №30-о від 23 липня 2010 року та №79 від 23 липня 2010 року про внесення змін до штатного розпису та зміни структури Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області №51-о від 13 жовтня 2010 року «Про звільнення», яким оголошено наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області №193-о від 13 жовтня 2010 року про звільнення ОСОБА_4, заступника начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області, 13 жовтня 2010 року з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області.

Визнано нечинним запис у трудовій книжці ОСОБА_4 під №20 від 13 жовтня 2010 року «Звільнений з посади заступника начальника управління 13 жовтня 2010 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці п.1 ст. 40 КЗпП України», який внесений на підставі наказу №51-о від 13 жовтня 2010 року.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2010 року по 08 лютого 2011 року.

У касаційних скаргах Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області та Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційних скарг та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 24 січня 2001 року перебував на державній службі в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області. З 25 червня 2008 року ОСОБА_4 прийнятий на конкурсній основі на вакантну посаду заступника начальника управління - начальника відділу надходження доходів Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області із присвоєнням 9 рангу державного службовця. З 2005 року позивач перебував у кадровому резерві на посаду начальника управління.

23 липня 2010 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області прийнято наказ №30-О «Про внесення змін до штатного розпису та зміну структури Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області», яким введено в дію структуру управління, затверджену Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 липня 2010 року, та зміни до штатного розпису, затверджені Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області. Так, з 22 липня 2010 року виведено з штатного розпису посаду «заступника начальника управління».

26 липня 2010 року позивача було повідомлено про наступне вивільнення, ознайомлено із вакантними посадами та запропоновано посаду «провідного спеціаліста відділу надходження платежів», від якої він відмовився.

23 вересня 2010 року позивача вдруге повідомлено під розпис про вивільнення, про що комісією Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області був складений акт від 23 вересня 2010 року, та повторно запропоновано вакантну посаду «провідного спеціаліста відділу надходження платежів», від якої позивач повторно відмовився.

З 24 вересня 2010 року по 12 жовтня 2010 року позивач перебував на лікарняному.

13 жовтня 2010 року комісією управління було запропоновано позивачу вакантні в управлінні станом на 13 жовтня 2010 року посади, зокрема, посаду «заступника начальника відділу обліку надходження платежів», від якої ОСОБА_4 відмовився, про що був складений акт №2 від 13 жовтня 2010 року. В цей же день профспілковий комітет розглянув подання від 13 жовтня 2010 року №4949/08-21 в.о. начальника управління та надав згоду на звільнення ОСОБА_4 відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням посади заступника начальника управління.

13 жовтня 2010 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області видано наказ від №193-о про звільнення ОСОБА_4 13 жовтня 2010 року з посади заступника начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області 13 жовтня 2010 був виданий наказ №51-о про оголошення наказу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 13 жовтня 2010 №193-0 про звільнення ОСОБА_4

У день звільнення Управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі було видано позивачу трудову книжку із записом про звільнення та проведено розрахунок.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 23 вересня 2010 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області не було запропоновано позивачу усіх наявних вакантних посад, зокрема посади «заступника начальника управління - начальника відділу надходження платежів», не було враховано перебування позивача у кадровому резерві, чим порушено переважне право позивача на просування по службі відповідно до статті 27 Закону України «Про державну службу».

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки судів попередніх інстанцій вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійснені ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом оскарження до адміністративного суду можуть бути рішення (нормативно-правові акти або правові акти індивідуальної дії), дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Аналізуючи наведені норми, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування наказів Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області №30-о від 23 липня 2010 року та №79 від 23 липня 2010 року про внесення змін до штатного розпису та зміни структури Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що вказані накази не є актами індивідуальної дії, в них не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади чи переведення на іншу роботу (посаду). Дані накази про внесення зміни до штатного розпису, що є документом, в якому викладено перелік посад в установі із зазначенням їх кількості та розмірів посадових окладів, мають організаційний характер та направленні на забезпечення ефективності організації роботи.

При цьому, власник чи уповноважений ним орган має право на свій розсуд вносити зміни в штатний розпис, а суд зобов'язаний лише перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), а не його обґрунтованість.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Проте, дійшовши висновку про неправомірність дій відповідачів щодо неповідомлення позивача про наявність вакантної посади «заступника начальника управління - начальника відділу обліку надходження платежів» з огляду на те, що відповідачам було достеменно відомо, що у особи, яка працювала на зазначеній посаді, з 14 вересня 2010 року закінчується граничний термін перебування на державній службі, суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили твердження відповідачів, що вказана посада станом на 23 вересня 2010 року вакантною не була і не з'ясували чи була вакантною така посада на дати, коли Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі Львівської області повідомляло позивача про наступне вивільнення та пропонувало вакантні посади.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій дійшовши висновку, що звільнення ОСОБА_4 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці було проведено без дотримання порядку такого звільнення та поновлюючи позивача на займаній посаді, не з'ясували конкретно визначеної суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на його користь.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 зазначеного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм матеріального права колегія суддів доходить висновку, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області та Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало