Справа № 817/3160/15
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року 16 год. 00 хв.Справа № 817/3160/15 м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Мідліка А.В.; позивача ОСОБА_1; представника відповідача ОСОБА_2 (довіреність 08 вересня 2015 року); розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського районного центру зайнятості про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Рівненського обласного центру зайнятості (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною діяльність відповідача, що полягає в прийнятті рішення від 10.08.2015 про припинення виплати допомоги по безробіттю з 25.06.2015 (по пп. 13 п. 1 ст. 31 Закону України «Про зайнятість населення») та припинення реєстрації з 07.08.2015 ОСОБА_3; зобов'язати відповідача виплатити належні за законом виплати ОСОБА_3 з 25.06.2015 по 01.08.2015 та інші належні платежі за Законом України «Про зайнятість населення».

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно прийняті рішення про припинення виплат допомоги по безробіттю сину позивача ОСОБА_3, що є порушенням прав та інтересів позивача. Як на підставу для твердження про наявність порушення прав та інтересів позивача, останній вказав, що припинення відповідачем виплат по безробіттю його сину негативно впливає на матеріальне становище сімї та має негативний вплив на спільний сімейний бюджет.

Ухвалою судді від 05.10.2015 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 19.10.2015 допущено заміну первинного відповідача Рівненського обласного центру зайнятості на належного Рівненський районний центр зайнятості, в порядку статті 52 КАС України. Позивач надав згоду на здійснення заміни первинного відповідача на належного.

У судове засідання, призначене на 01.11.2015, прибув позивач, підтримав заявлені позовні вимоги, та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

До суду також прибув представник відповідача, заперечив проти позову та вказав, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки усі рішення щодо ОСОБА_3 приймались відповідачем виключно на підставі норм чинного законодавства, а відтак є законними. Також, відповідач зазначає, що права та інтереси саме позивача ОСОБА_1, жодним чином не порушені, оскільки спірні рішення центру зайнятості, як акти індивідуальної дії, були спрямовані відносно його сина ОСОБА_3.

На підставі частини 3 статті 160 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 02.11.2015.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 син позивача, був зареєстрований як безробітний в Рівненському районному центрі зайнятості 29.04.2015.

06.05.2015 ОСОБА_3 призначено допомогу по безробіттю відповідно до частини 2 статті 22, частини 3 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №1533-III від 02.03.2000 (далі іменується Закон України №1533-III), як незастрахованій особі, яка має право на матеріальні виплати у розмірі прожиткового мінімуму.

Під час чергового відвідування Рівненського районного центру зайнятості 24.06.2015 з ОСОБА_3 було узгоджено дату наступного відвідування центру зайнятості 22.07.2015 року.

Відповідно до підпункту 2 частини 2 статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» №5067-VI від 05.07.2012 (далі іменується Закон України №5067-VI), зареєстрований безробітний зобов'язаний відвідувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів.

22.07.2015 безробітний ОСОБА_5 не відвідав центр зайнятості у призначений йому час. Замість вказаного безробітного в центр зайнятості прийшов його батько позивач по справі, та подав заяву написану сином ОСОБА_3, яка датована 20.07.2015, з проханням перенести йому призначене відвідування на іншу дату у зв'язку з тим, що він відповідно до припису Рівненського ОМВК вимушений прибути в м. Харків 20.07.2015.

Також до заяви було додано наступні документи: припис Рівненського ОМВК від 17.07.2015 №620, повідомлення Харківського університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба про допущення ОСОБА_3 до участі у конкурсі (вступних випробуваннях) щодо зарахування на навчання в період з 14.07.2015 до 31.07.2015.

Відповідно до пункту 29 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 №198 (далі іменується Порядок №198), дата наступного відвідування безробітним центру зайнятості, в якому він зареєстрований, встановлюється центром зайнятості не рідше ніж один раз на 30 календарних днів за погодженням з безробітним, що зазначається в додатку до персональної картки, та може бути відстрочена більш як на 30 календарних днів у зв'язку з поданням:

довідки-виклику на сесію та заяви безробітного про невідвідування центру зайнятості протягом періоду сесії чи захисту дипломної роботи в разі навчання за заочною чи вечірньою формою у навчальних закладах не за направленням центру зайнятості (до наступного робочого дня після закінчення сесії чи захисту дипломної роботи з урахуванням часу, необхідного для проїзду від місця навчання);

повістки про призов на навчальні або перевірочні та спеціальні збори у Збройні Сили згідно із (до наступного робочого дня після закінчення зборів з урахуванням часу, необхідного для проїзду від місця зборів).

Припис Рівненського ОМВК про прибуття ОСОБА_3 до м. Харків 20.07.2015 був пов'язаний з повідомленням Харківського університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба про допущення ОСОБА_3 до участі у конкурсі (вступних випробуваннях) щодо зарахування на навчання.

Відповідач зазначає, що складання вступних іспитів щодо зарахування на навчання не передбачено пунктом 29 Порядку №198 як причина, що дає право безробітному не відвідувати центр зайнятості більше 30 календарних днів, а тому переносити призначене відвідування 22.07.2015 безробітному ОСОБА_3 не було підстав. Про що було повідомлено батька безробітного позивача по справі.

Також ОСОБА_6 було повідомлено про зміст пункту 28 Порядку №198, а саме про те, що безробітні, які з поважної причини не змогли звернутися до центру зайнятості у строк, установлений для відвідування, повинні відвідати центр зайнятості не пізніше, ніж у день, що настає після закінчення дії обставин, що склалися у зв'язку з поважною причиною, за умови підтвердження її наявності відповідними документами. У разі коли такий день припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, особа повинна звернутися до центру зайнятості у перший робочий день, що настає за ним.

Поважними причинами, наявність яких підтверджена відповідними документами, є хвороба громадянина, смерть членів його сім'ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 14 років, відвідування лікарні, судових та правоохоронних органів, районних військкоматів, інших державних установ та інші обставини, які унеможливлюють відвідування центру зайнятості.

Того ж дня вказана інформація, по телефону, була доведена і до безробітного ОСОБА_3 провідним фахівцем з питань зайнятості ОСОБА_7

Після 31.07.2015 безробітний ОСОБА_3 не відвідав центру зайнятості. Тому 10.08.2015 були прийняті рішення про припинення виплати допомоги по безробіттю з 25.06.2015 відповідно до підпункту 13 пункту 1 статті 31 Закону України №1533-III, та про припинення реєстрації безробітного у зв'язку з невідвідуванням без поважних причин територіального органу протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування, відповідно до абзацу 2 підпункту 2 пункту 37 Порядку №198.

02.09.2015 на ім'я директора Рівненського РЦЗ надійшла заява від позивача з проханням провести виплату допомоги по безробіттю його сину ОСОБА_3

До заяви було додано витяг з наказу начальника Харківського університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба (по стройовій частині) від 01.08.2015 №182 про те, що ОСОБА_3 зарахований з 01.08.2015 до списків змінного складу університету.

Відповідач зазначає, що оскільки, безробітний ОСОБА_3 син позивача, не з'явився у передбачений пунктом 28 Порядку №198 час, а витяг з наказу надійшов лише 02.09.2015, підстав для проведення виплат допомоги по безробіттю за період 25.06.2015 по 01.08.2015 у відповідача не було.

Разом з тим, відповідач вказував на те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем і право вимоги повинно належати ОСОБА_3 його сину, котрий і знаходився в правових відносинах з відповідачем.

Під час розгляду справи по суті, судом ставилось питання щодо неналежності позивача по справі, оскільки усі рішення та дії відповідача субєкта владних повноважень, були спрямовані виключно щодо сина позивача ОСОБА_3.

Проте, позивач по справі наполіг на розгляду справи по суті саме відносно нього як позивача (його прав, інтересів та свобод), та вказав, що невиплата його сину належних сум допомоги від центру зайнятості стосується їх спільного сімейного бюджету, а відтак права позивача також порушені.

Суд з даного приводу зазначає, що позивач по справі не являвся представником ОСОБА_3 (сина позивача) ані за договором, ані за законом, а тому спір підлягає вирішенню по суті заявлених позовних вимог в контексті наявності чи відсутності порушення відповідачем прав саме позивача.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 3 КАС України, відповідач суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Суб'єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За правилами частини 1 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини 2 статті 17 КАС України).

Вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикцій:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у частині 1 статті 17 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (частина 2 статті 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (частина 3 статті 17 КАС України).

За правилами частини 1 статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Судом встановлено, що усі без винятку рішення відповідача, як субєкта владних повноважень, стосувались виключно ОСОБА_3, а не позивача ОСОБА_1.

Системний аналіз обставин справи дає підстави стверджувати, що метою звернення до суду з даним позовом не є відновлення порушеного права, оскільки його вирішення не може розвязати юридичний конфлікт, що існує (може існувати) між сином позивача та відповідачем.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони: на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Таким чином, вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах визначених частиною 3 статті 2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Зміст субєктивного матеріального права, або охоронюваного законом інтересу визначається як предметом позову, так і його підставою.

Під підставою позову, слід розуміти фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога (вимоги) позивача. Зокрема, йдеться про юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права та які зумовлюють виникнення, зміну та припинення спірних правовідносин, а також інші доказові факти на підставі яких можна зробити висновок про наявність або відсутність зазначених юридичних фактів.

В свою чергу, предметом позову визначається спосіб захисту порушеного субєктивного права (інтересу).

Суд встановив, що відповідачем по справі жодним чином не порушені права та інтереси позивача, оскільки усі ухвалені рішення та дії субєкта владних повноважень стосувались не позивача, а його сина.

Саме між сином позивача ОСОБА_3 та відповідачем існує (може існувати) публічно-правовий спір, оскільки йдеться про реалізацію останнім владних управлінських функцій саме відносно ОСОБА_3, а не позивача.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи допустимі та належні докази у їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 4, 7 12, 14, 86, 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя К.М. Недашківська