Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ К/9991/25983/12

К/9991/27107/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної комісії з регулювання фінансових послуг України про скасування наказу та поновлення на роботі за касаційними скаргами Державної комісії з регулювання фінансових послуг України та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної комісії з регулювання фінансових послуг України про скасування наказу Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31 серпня 2009 року №410-к «Про звільнення ОСОБА_4.», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2009 року по 06 жовтня 2010 року у розмірі 121724,87 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що його звільнення з посади директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання фінансових послуг України є незаконним, оскільки відповідачем не дотримано процедури звільнення, виявлені факти, що слугували підставою для його звільнення, не відповідають дійсності, а висновки щодо систематичного невиконання покладених на нього обов'язків як такого, до якого раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення є необґрунтованими. Крім того, протести Генеральної прокуратури України, які стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, не стосуються його дій чи рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2012 року, позов задоволено.

Посилаючись у касаційних скаргах на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Державна комісія з регулювання фінансових послуг України просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 липня 2007 року за результатами конкурсного відбору наказом від 25 липня 2007 року №289-у позивача призначено на посаду директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання фінансових послуг України.

Наказом Державної комісії з регулювання фінансових послуг України від 31 серпня 2009 року №410-к ОСОБА_4 звільнено з посади директора юридичного департаменту відповідно до пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання покладених на нього обов'язків, як такого, до якого раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Підставою для звільнення позивача слугували протести Генеральної прокуратури України від 30 червня 2009 року №07/2/2-115 вих-09, №07/2/2-118 вих-09, №07/2/2-116 вих-09, №07/2/2-119 вих-09, №07/2/2-117 вих-09; пояснення ОСОБА_4 та лист погодження Міністерства юстиції України від 14 серпня 2009 року №35-14/99.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у відповідача не було достатніх підстав для звільнення позивача за систематичне невиконання покладених на нього обов'язків, оскільки протести прокуратури, які стали підставою накладення дисциплінарного стягнення, не дають можливості зробити висновку про конкретні порушення з боку позивача, що могли б слугувати підставою звільнення.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Частиною 1 статті 147 Кодексу законів про працю України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Як зазначив Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини 1 статті 40, пунктом 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 Кодексу законів про працю України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Отже, за передбаченими пунктом 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що підставою для звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й такого, що не втратив юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 червня 2009 року Генеральною прокуратурою України за №07/2/2-144 винесено подання про усунення виявлених протестами порушень.

З метою виконання подання відповідачем проведено службову перевірку, за результатами якої складено звіт про роботу комісії щодо розгляду протестів Генеральної прокуратури України від 30 червня 2009 року №07/2/2-115 вих-09, №07/2/2-118 вих-09, №07/2/2-116 вих-09, №07/2/2-119 вих-09, №07/2/2-117 вих-09.

При цьому, вказаний звіт не містить посилань на конкретні порушення, допущені позивачем під час виконання ним службових обов'язків. У звіті зазначено лише, що позивач як директор юридичного департаменту, відповідно до пункту 5.4. Положення про юридичний департамент Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого розпорядженням №119 від 26 лютого 2009 року, мав персональну відповідальність перед головою Державної комісії з регулювання фінансових послуг України за стан правової роботи та організацію роботи юридичного департаменту.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду від 30 вересня 2009 року у справі № 2а-5760/09/2670, яка набрала законної сили, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про скасування наказу Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 травня 2009 року №192-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині оголошення догани.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, ОСОБА_4 не допускав порушень, які б свідчили про систематичне невиконання ним службових обов'язків та притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, а саме наказ Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31 серпня 2009 року №410-к «Про звільнення ОСОБА_4.», не узгоджується з положеннями частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не містить інформації щодо вчинення позивачем проступку після застосування до нього останнього дисциплінарного стягнення у вигляді догани, а тому і підстави для звільнення позивача відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відсутні.

Доводи касаційних скарг не ґрунтуються на законі та спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, рішення яких є законними та обґрунтованими, а тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Державної комісії з регулювання фінансових послуг України та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало