Справа № 808/9252/14
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2015 рокусправа № 808/9252/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08 липня 2015 року по справі за позовом Приватного підприємства "Зябкін" до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСАНОВИВ:

Приватне підприємство "Зябкін" (далі - позивач) звернулось з адміністративним позов до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 31.03.2015р., просило:

- визнати недійсним та скасувати податкові повідомлення рішення № та № від 04.12.2014р. в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р., за результатами якої складено акт від 02.06.2014р. № 442/08-31-22/30534724. Висновки Акту перевірки позивач вважає необґрунтованими і безпідставними та такими, що підлягають скасуванню.

Постановою Запорізького окружного суду від 08.07.2015 року адміністративний позов задоволено.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.12.2014р. № , прийняте Державною податковою інспекцією у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, яким Приватному підприємству "Зябкін" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 492863,50 грн., з яких за основним платежем - 413517,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 79346,50 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.12.2014р. № , прийняте Державною податковою інспекцією у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, яким Приватному підприємству "Зябкін" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 165512,00 грн., з яких за основним платежем - 133409,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 32103,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі відповідач, вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення

норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 та ст. 41 КАС України не перешкоджає розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу відповідача від 06.05.2014р. № 315 в період з 05.05.2014р. по 19.05.2014р. відповідачем була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011року по 31.12.2013 року валютного та іншого законодавства. За результатами перевірки 05.09.2014 року складений акт перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог:

- пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п. 138.1, п. 138.2., п.п. 138.8.1 п. 138.8 л. 138.10.2, ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139, п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 583238,00 грн.;

- пп. 4.1 ст. 4 Закону України "Про податок дану вартість", п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п.198.3, ст.198 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 279794,00 грн.;

- встановлено завищення суми від'ємного значення податку на додану вартість за період грудень 2013р. на суму 4 742 грн..

На підставі акту перевірки 19.06.2014р. відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 679768,25 грн., та № , яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 330130,25 грн..

Як вбачається з матеріалів справи позивачем 25.07.2014р. подано скаргу до ГУ ДФС у Запорізькій області. Згідно рішення про результати розгляду первинної скарги від 23.09.2014р. № 3500/10/0801-100413 ГУ Міндоходів у Запорізькій області скасувало: податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014р. № про зменшення суми від'ємного значення податку на додану вартість; податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014р. № в частині 157269,00 грн. надмірно нарахованого податку на прибуток та в частині 29635,75 грн. застосованих штрафних санкцій відповідно, і залишило без змін зазначене податкове повідомлення - рішення в іншій частині, податкове повідомлення - рішення від 19.06.2014р. № в частині 131681,00 грн. надмірно нарахованого податку на додану вартість та в частині 32920,25 грн. застосованих штрафних санкцій відповідно, і залишило без змін зазначене податкове повідомлення - рішення в іншій частині.

Не погодившись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач 09.10.2014р. подав скаргу до ДФС України.

Рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 03.12.2014р. зазначені податкові повідомлення-рішення були залишені без змін.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи в акті перевірки відповідач посилався на недотримання, позивачем, вимог пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п. 138.1, п. 138.2., п.п. 138.8.1 п. 138.8 п. 138.10.2, ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість", п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п.198.3, ст.198 Податкового кодексу України.

Відповідно до приписів пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Пунктом 135.4.1, п. 135.4 ст. 135 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу;

За приписами п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються з витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 Податкового кодексу України, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Також колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне, що згідно до п.п. 138.8.1 п. 138.8 п. 138.10.2 ст. 138 Податкового кодексу України до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Згідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено

законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість" база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг). Якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Відповідно до п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Згідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Як вбачається з п. 198.3, п. 198.4 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Аналізуючи факт здійснення господарських операцій, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що між позивачем і ФОП ОСОБА_2 було укладено договір поставки № 05/09А від 08.05.2009 року, відповідно до якого останній зобов'язався передати позивачу товар електротехнічного призначення для використання його у підприємницькій діяльності, а позивач прийняти і оплатити вартість товару. За наслідками виконання умов договору на загальну суму поставки 790087,68 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 131681,28 грн.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано наступні первинні документи: накладні № 300611 від 30.06.2011 року, № 260811 від 26.08.2011 року, № 011211 від 01.12.2011 року, № 120911 від 12.09.2011 року, № 210711 від 21.07.2011 року, № 060711 від 06.07.2011 року, № 160212 від 16.02.2012 року, № 290212 від 29.02.2012 року, № 310112 від 31.01.2012 року, № 191012 від 19.10.2012 року, № 010313 від 01.03.2013 року, № 300112 від 30.01.2012 року ; рахунки 3 300611 від 30.06.2011 року, № 260811 від 26.08.2011 року, № 011211 від 01.12.2011 року, № 120911 від 12.09.2011 року, № 210711 від 21.07.2011 року, 060711 від 06.07.2011 року, № 160212 від 16.02.2012 року, № 290212 від 29.02.2012 року, № 310112 від 31.01.2012 року, № 191012 від 19.10.2012 року, № 010313 від 01.03.2013 року, № 300112 від 30.01.2012 року; податкові накладні № 4 від 29.02.2012 року, № 1 від 01.03.2013 року, № 2 від 19.10.2012 року, № 3 від 16.02.2012 року, № 7 від 31.01.2012 року, № 6 від 30.01.2012 року, № 181110 від 18.11.2010 року, № 0811101 від 08.11.2010 року, № 1 від 01.03.2011 року, № 1 від 04.05.2011 року, № 1 від 11.04.2011 року, № 1 від 01.11.2011 року, № 3 від 16.05.2011 року, № 1 від 30.06.2011 року, № 2 від 06.07.2011 року, № 3 від 21.07.2011 року, № 2 від 26.08.2011 року, № 040111 від 04.01.2011 року (т. 2 а.с. 7-49).

Також між позивачем та ТДВ "Страхова компанія "Атлант" було укладено генеральні угоди страхування, відповідно до яких позивачем було застраховано ризики, узгоджені у додаткових угодах до зазначених генеральних угод страхування. Конкретизація предмета договорів, причин настання страхових випадків, заявлення розміру страхових сум, страхових тарифів, страхових платежів та строки сплати страхових платежів визначені у додатках до зазначених угод.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано наступні первинні документи: конкретизації, інтерпритації термінів, порядки розрахунків, угоди, додаткові угоди, звіти № 228/11-R01 від 31.03.2011 року, № 228/11-R02 від 30.06.2011 року, № 229/11-R01 від 30.09.2011 року, № 228/11-R03 від 30.09.2011 року, № 228/11-R04 від 31.12.2011 року, № 229/11-R02 від 31.12.2011 року, № 229/11-R03 від 31.03.2012 року, № 231/12-R01 від 31.03.2012 року, № 231/12-R02 від 30.06.2012 року, № 231/12-R03 від 30.09.2012 року, № 233/12-R01 від 30.09.2012 року, № 233/12-R02 від 31.12.2012 року, № 233/12-R03 від 31.03.2013 року, № 236/13-R01 від 31.03.2013 року, № 236/13-R02 від 30.06.2013 року, № 236/13-R03 від 30.09.2013 року, № 237/13-R01 від 30.09.2013 року, № 237/13-R03 від 31.03.2014 року (т. 2 а.с. 52-181).

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи позивачем з 01.01.2011року по 31.12.2013 року задекларовано витрати на придбання товарів по операціях з ФОП ОСОБА_2 на загальну суму 790087,68 грн., у тому числі: ПДВ у сумі 131681,28 грн., за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року задекларовано витрати по страхуванню фінансових ризиків по взаємовідносинах з ТДВ "Страхова компанія "Атлант" на загальну суму 1321833,23 грн. Також, за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року позивачем задекларовано податкового кредиту по ПДВ по операціях з ФОП ОСОБА_2 на загальну суму з ПДВ 131681,28 грн.

В матеріалах адміністративної справи наявні всі первинні бухгалтерські документи за перевіряємий період, які оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій.

Згідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, серед іншого, із витрат, визначених згідно з пунктами п. 140.1 ст. 140 ПК України.

Відповідно до пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи витрати понесені позивачем, за наслідками укладання зазначених угод страхування були віднесені позивачем до складу адміністративних витрат у відповідних періодах.

Колегія судів апеляційного суду визначає, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат. Наданими позивачем первинними документами підтверджується його право на віднесення до складу витрат, витрат за угодами генерального страхування, а отже позивачем правомірно сформовано показники податкової звітності за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р..

Щодо висновку відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства відповідач посилається на Акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 26.03.2013 №979/172/НОМЕР_6 про результати позапланової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_2 щодо документального не підтвердження реальності господарських відносин із контрагентами, колегія суддів апеляційного суду зазначає що, перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне.

Згідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. вимога про встановлення нікчемності правочинну підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочинну. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочинну або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочинну може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочинну недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочинну і наявності рішення суду про визнання правочинну недійсним. Наслідком визнання правочинну (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочинну для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочинну, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину".

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Також, колегія суддів апеляційного суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобов'язань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Стосовно посилання відповідача на недотримання, позивачем, вимог ст. 1, п. 2 ст. 3, п. 1, п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996 (далі - Закон України №996-ХІV); пп. 1.1 п. 1, пп. 1.2 п. 1, п. 2.16 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим Наказом Мінфіну України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованим у Мін'юсті України 05.06.1995р. за № 168/704, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України №996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивачем надані первинні документи які відповідають ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія апеляційного суду зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо задоволення позовних вимог Приватного підприємства "Зябкін".

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача та позивача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, ст. 196, 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08 липня 2015 року по справі за позовом Приватного підприємства "Зябкін" до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай