Справа № 826/17437/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС у Луганській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС у Луганській області про скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з поданням до до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - відповідач 1 або МВС України), в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 21.08.2014 року № 926 в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу); поновити позивача на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області або на іншій рівнозначній посаді за обсягом функціональних обов'язків та повноважень по посаді з 21.08.2014 року; стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням з 21.08.2014 року по день ухвалення постанови за результатами розгляду даної справи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що всупереч норм діючого трудового законодавства та законодавства, що регулює проходження служби в органах внутрішніх справи, відповідачем 1 було протиправно, без наявності на те законних підстав, звільнено позивача з займаної посади, чим порушені його права та законні інтереси, у той час, як позивач вимог законів не порушував, вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу не вчиняв.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувно наказ Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.2014 року № 926 в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області з 21.08.2014 року.

Стягнено з Головного управління МВС у Луганській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по день постановлення судового рішення в сумі 53 676,48 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області та виплати ОСОБА_2 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 084,08 грн. звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Проте, Колегія суддів не у повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 05.09.1995 року по 21.08.2014 року.

За дорученням ГУ МВС України у Луганській області від 18.03.2014 року № 365 «Про доручення тимчасового виконання обов'язків», у зв'язку зі службовою необхідністю, з 19.03.2014 року позивачу було доручено тимчасове виконання службових обов'язків Лисичанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області.

Дорученням ГУ МВС України у Луганській області від 21.05.2014 року № 578 «Про доручення тимчасового виконання обов'язків», у зв'язку зі службовою необхідністю, тимчасове виконання службових обов'язків Лисичанського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області було покладено на першого заступника начальника міського відділу - начальника слідчого відділу Лисичанського МВ ГУ МВС України у Луганській області - Петренка В.Л.

Згідно довідок про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ МВС № 54 від 08.05.2014 року, № 581 від 09.05.2014 року, № 140 від 24.06.2014 року та № 614 від 04.07.2014 року, позивач перебував на лікарняному: з 28.04.2014 року по 08.05.2014 року (стаціонар); з 09.05.2014 року по 04.06.2014 року; з 24.06.2014 року по 03.07.2014 року; з 04.07.2014 року по 19.07.2014 року.

З пояснень позивача вбачається, що від 16.08.2014 року, незважаючи на його перебування на лікарняному, він приїжджав за місцем несення служби для виконання покладених на нього службових обов'язків, зокрема, збереження зброї та недопущення заволодіння нею представниками злочинних угруповань ЛНР.

У період з 26.07.2014 року по серпень 2014 року позивач був відряджений до Сватівського РВ, що підтверджується посвідчення про відрядження № 0001885.

Згідно доводів представника Міністерства внутрішніх справ України, викладених в запереченнях на адміністративний позов, у результаті роботи робочих груп МВС було установлено факти співпраці позивача з представниками так званої «Луганської народної республіки». Крім того, під час проведення службової перевірки було встановлено, що позивач активно співпрацював з ополченцями так званої «Луганської народної республіки» та надавав їм допомогу, що дало підстави вважати, що позивачем допущено вчинки, які дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

В той же час, жодних належних та допустимих доказів (акт службової перевірки, акт службового розслідування, тощо), які б підтверджували наведені доводи представника відповідача 1 до суду не подані, що дає суду підстави вважати їх формування на основі суб'єктивних тверджень.

При цьому, з аналізу змісту наявних в матеріалах справи пояснень працівників Лисичанського МВ ГУ МВС України у Луганській області, зокрема, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ОСОБА_2 не допускав поведінки, яка б могла вказувати на зраду інтересам служби, а також не сприяв та не співпрацював з представниками незаконно створених воєнізованих формувань і злочинних угруповань, які посягають на цілісність України, натомість, вживав можливих заходів для збереження зброї міськвідділу та недопущення заволодіння нею представниками злочинних угруповань ЛНР.

Крім того, згідно пояснень гр. ОСОБА_14, ОСОБА_15, вони надавали неправдиві свідчення відносно ОСОБА_2 під тиском погроз з боку представників ЛНР, які розшукували позивача, у зв'язку з його відмовою співпрацювати з ними.

Незважаючи на зазначене, наказом МВС України від 21.08.2014 року № 926 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Лисичанського МВ, Рубіжанського МВ, Сєвєродонецького МВ та УКР ГУ МВС України у Луганській області» за скоєння злочину, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення статті 65 Конституції України, частини 3 статті3, частини 1 статті 5 Закону України «Про міліцію» та Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затвердженапостановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 року № 382, керуючись статтями 2, 5, 7, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, підполковника міліції ОСОБА_2, старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, в наказі від 21.08.2014 року № 926 не зазначена підстава для його прийняття.

На підставі наказу МВС України від 21.08.2014 року № 926, наказом МВС України від 21.08.2014 року № 1642 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено з посади старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області у запас (з поставлення на військовий облік) за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Наказом ГУ МВС у Луганській області від 24.09.2014 року № 295 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Вважаючи наказ відповідача 1 від 21.08.2014 року № 926 у частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) протиправним, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, можна прийти висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, порядок проходження служби в органах внутрішніх справ визначаються Законом України «Про міліцію» (надалі - Закон № 565-XII), Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» (надалі - Дисциплінарний статут), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (надалі - Положення).

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок та підстави проходження і припинення служби в органах внутрішніх справ регулюються Положенням, зокрема, пунктом 66 якого передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Що стосується службової дисципліни, то її сутність, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України щодо її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень (в тому числі і звільнення), порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначаються Дисциплінарним статутом, статтею 12 якого передбачені види дисциплінарних стягнень, а саме: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому, статтею 14 Дисциплінарного статуту закріплений порядок накладання дисциплінарних стягнень, який, крім іншого, передбачає, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

За загальним правилом будь-яке звільнення особи (як у відносинах публічної служби, так і у звичайних трудових відносинах) має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену або Кодексом законів про працю України, або Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, в даному випадку.

Слід звернути увагу на Наказ МВС України від 30.06.2011 року № 378 «Про затвердження номенклатури посад щодо призначення, переміщення, звільнення осіб рядового і начальницького складу та працівників опганів внутрішніх справ», яким визначено чотири переліки посад на, які працівники призначаються і з яких звільнються чітким переліком уповноважених на це керівників структурних підрозділів за поданням та наказами.

Так, відповідно до Переліку № 2 передбачено перелік посад керівного складу Міністерства внутрішніх справ України, на які працівники призначаються і з яких звільняються наказами Міністра внутрішніх справ.

Переліком № 4 передбачено перелік посад на, які працівники призначаються та звільняються наказами начальників головних управлінь, управлінь МВС України в АРК, областях, м. Києві та Севастополі, на залізницях, ректорів вищих навчальних закладів після прогодження з Міністром, першим заступником Міністра, заступником міністра - керівником апарату, заступником Міністра (у разі введення), які за функціональними обов'язками координують та контролюють діяльність підрозділів, та відповідними структурними підрозділами апарату Міністерства.

Пунктом 2 наказу МВС України від 30.06.2011 року № 378 зазначено, що начальникам головних управлінь, управлінь МВС України в АРК, областях, м. Києві та Севастополі, на залізницях, самостійно визначати номенклатуру посад щодо призначення, переміщення та звільнення працівників ГУ МВС, УМВС.

На виконання вище зазначеного наказу був виданий наказ ГУ МВС Укпаїни у Луганській області від 18.04.2012 № 614, в якому зокрема зазначено, що начальник ГУ МВС України видає накази про призначення, переміщення, звільнення з органів внутрішніх справ України, осіб, що перебувають на штатних посадах органів внутрішніх справ.

У зв'язку з тим, що призначення та звільнення на посаду старшого оперуповноваженого управління карного розшуку, яку займав ОСОБА_2 передбачено Переліком № 4, отже наказ МВС України від 21.08.2014 року № 926 є незаконним.

За таких обставин, слід прийти до висновку, що притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача на підставі наказу № 926 від 21.08.2014 року є необґрунтованим, а наказ в частині звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення підлягає скасуванню у зв'язку з тим, що міністр не мав право на звільнення ОСОБА_2

У зв'язку з тим, що позивачем не оскаржується наказ ГУ МВС у Луганській області від 24.09.2014 року № 295 о/с «По особовому складу» на підставі, якого його звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) та з урахуванням встановлених обставин, є протиправним та підлягає скасуванню в частині лише спірний наказ МВС України щодо звільненні позивача з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення підлягає скасуванню.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку лише в частині, що стосується визнання протиправним та скасування наказу МВС України від 21.08.2014 року № 926 .

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про перерахунок пенсії було допущено помилкове застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задоволити, а постанову суду першої інстанції скасувати.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС у Луганській області - задоволити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 вересня 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого управління карного розшуку Головного управління МВС України у Луганській області з 21.08.2014 року та стягнення з Головного управління МВС у Луганській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по день постановлення судового рішення в сумі 53 676,48 грн.

В решті постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 07 вересня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї постанови у повному обсязі, тобто з 10 листопада 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 05 листопада 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.