Справа № 802/1942/13а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ К/800/38153/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елеваторна компанія «Кусто Агро» про стягнення адміністративно господарських санкцій за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Елеваторна компанія «Кусто Агро» на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Елеваторна компанія «Кусто Агро», в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 44374,39 грн. та пеню за порушення термінів їх сплати у розмірі 26,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» у 2012 звітному році не забезпечив установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2013 року, адміністративний позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Елеваторна компанія «Кусто Агро» на користь Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції в розмірі 44374,39 грн. та пеню у розмірі 26,61 грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Елеваторна компанія «Кусто Агро», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає, що судами безпідставно не взято до уваги звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, які відповідач направляв до Крижопільського районного центру зайнятості протягом січня - травня 2012 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2012 рік (форма № 10-ПІ) середньооблікова чисельність штатних працівників у ТОВ «Елеваторна компанія «Кусто Агро» за 2012 рік становила 82 особи, у зв'язку з чим норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» склав 3 робочі місця. Проте на підприємстві у 2012 році працювало 2 особи, яким встановлено інвалідність.

У зв'язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 1 особи, позивачем до ТОВ «Елеваторна компанія «Кусто Агро» застосовано адміністративно-господарські санкції у розмірі 44374,39 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 26,61 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач у 2012 році не забезпечив установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та не вжив усіх необхідних заходів для їх працевлаштування, у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто вказаною нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється шляхом безпосереднього звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Відтак, колегія суддів вважає, що стаття 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

Разом з тим, частиною 3 статті 18 вказаного Закону чітко визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю, зокрема, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів, звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Постановою Кабінету Міністрів України за №70 від 31 січня 2007 року «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» затверджено Порядок реєстрації підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю. Згідно вказаного порядку роботодавці реєструються у відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб підприємців. Для реєстрації пунктом 3 вказаного Порядку встановлено обов'язок роботодавців подати (надіслати рекомендованим листом) відділенню Фонду відповідну заяву за формою, що затверджується Мінпраці, та копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи або фізичної особи підприємця.

Зазначеною Постановою також затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, згідно якого, звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 01 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики від від 10 лютого 2007 року №42, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2007 року за № 117/13384, затверджено форму звітності №10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів" та Інструкцію щодо заповнення форми звітності №10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів".

Відповідно до пунктів 1.1. та 2.1. зазначеної Інструкції форма N 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", що заповнюється за рік, поширюється на всі підприємства, установи і організації, у тому числі підприємства громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, у яких працює за основним місцем роботи, від 8 і більше осіб (далі - роботодавці). Звіт складається роботодавцями щороку і до 01 березня, наступного після звітного періоду, подається або надсилається рекомендованим листом за місцем їх державної реєстрації відділенню Фонду соціального захисту інвалідів.

Порядок подання звітності про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, а також форми цієї звітності затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19 грудня 2005 року №420 «Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814 (чинний до 12 липня 2013 року), відповідно до якого про наявність вакансій підприємство подає звіт за формою №3-ПН.

У графі 15 цього Звіту наводяться дані про можливість працевлаштування на вільне робоче місце (вакантну посаду) особи, що належить до окремої категорії громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у рахунок річної броні, установленої місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад за поданням центрів зайнятості, відповідно до статті 5 Закону України «Про зайнятість населення», із змінами та доповненнями, а також інвалідів, пенсіонерів, студентів та інших.

З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку про наявність у роботодавця обов'язку виділяти та створювати робочі місця для інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, а також щодо повідомлення підприємствами, установами та організаціями уповноважених органів про наявність вакансій (форма 3-ПН), за наслідками розгляду яких компетентні органи направляють на підприємство для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв'язку з простоєм виробництва з не залежних від них причин, і в десятиденний строк - про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством. Несвоєчасна реєстрація або відмова від неї, порушення порядку подання адміністративних даних тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Звіт про наявність вакансій за формою форма 3-ПН підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання подають центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Як вбачається з матеріалів справи та, зокрема, зі звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2012 рік за формою № 10-ПІ, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Елеваторна компанія «Кусто Агро» () є місто Жмеринка, Вінницька обл., 23100, вулиця Барляєва, будинок 28А.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно листа Жмеринського міськрайонного центру зайнятості №06-13/721 від 01 квітня 2013 року відповідачем на протязі 2012 року звіти про наявність вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями - інвалідів не подавалися.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку що відповідач не виконав належним чином свого обов'язку щодо інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) шляхом подання звітів за формою 3-ПН та не вжив усіх залежних від нього необхідних заходів для працевлаштування інвалідів, що є порушенням вищезазначених норм матеріального права та підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справах цієї категорії, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 09 липня 2013 року у справі №21-200а13 та від 19 листопада 2013 року у справі №21-397а13.

Разом з тим, судами обґрунтовано не взято до уваги посилання відповідача на наявні в матеріалах справи копії звітів за формою № 3-ПН за січень - травень 2012 року, направлені на адресу Крижопільського районного центру зайнятості, оскільки такі звіти не є належним доказом виконання відповідачем обов'язку, встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо подання щомісячних звітів про наявні вакансії за формою № 3-ПН за місцем реєстрації як платника страхових внесків до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості.

Доводи касаційної скарги не ґрунтуються на законі та спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, рішення яких є законними та обґрунтованими, а тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Елеваторна компанія «Кусто Агро» залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало