Справа № 2а-12626/11/2670
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2011-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

м. Київ

07 вересня 2011 року № 2а-12626/11/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Блажівська Н. Є., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у м. Києві
провизнання протиправними наказів, дій та результатів перевірки, скасування рішень

В С Т А Н О В И В

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у м. Києві, в якому просить визнати накази про проведення позапланової виїзної перевірки начальника Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПА України у м. Києві від 29 липня 2010 року № 593, 594 «Про проведення позапланової виїзної перевірки»такими, що не відповідають вимогам, встановленим до них Законом України «Про державну податкову службу в Україні»; визнати дії посадових осіб державної податкової служби, які проводили вищезазначені перевірки, такими, що вчинені ними з перевищенням наданих їм законом прав (компетенції) та повноважень встановлених чинним законодавством України; визнати результати перевірки, оформлені Актами про проведення позапланової виїзної перевірки такими, що проведені та оформлені з численними порушеннями вимог чинного законодавства України, яке регулює порядок проведення позапланових виїзних перевірок платників податків; скасувати Рішення РУ ДСАТ ДПА України у м. Києві про застосування фінансових санкцій № 261899/32-330/1118, № 261908/32-330/1119, № 261907/32-330/1120 від 9 серпня 2010 року та № 261924/32-330/1124, № 261925/32-330/1125, № 261926/32-330/1126 від 11 серпня 2010 року, як таких що були прийняті на підставі перевірки, проведеної з порушенням порядку, встановленого законом.

Частинами 1 та 2 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України визначено вимоги до позовної заяви, а саме, у позовній заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається позовна заява; 2) ім'я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі є; 3) ім'я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі відомі; 4) зміст позовних вимог згідно з частиною третьою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) у разі необхідності клопотання про звільнення від сплати судового збору; про звільнення від оплати правової допомоги і забезпечення надання правової допомоги, якщо відповідний орган відмовив особі у забезпеченні правової допомоги; про призначення судової експертизи; про витребування доказів; про виклик свідків, заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду тощо; 6) перелік документів та інших матеріалів, що додаються. На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Відповідно до частини 1 статті 89 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка звертається до адміністративного суду із позовною заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України, заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, повинна сплатити судовий збір.

Суд звертає увагу на те, що частиною 2 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом.

До прийняття та набрання чинності законом розмір судового збору та порядок його плати визначається відповідно до частини 3 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 3 частини 3 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору:

1) судовий збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку, встановленому законодавством для державного мита;

2) розмір судового збору визначається відповідно до підпункту «б»пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», крім випадків, встановлених підпунктом 3 цього пункту;

3) розмір судового збору щодо майнових вимог про стягнення грошових коштів становить один відсоток від розміру таких вимог, але не більше 1700 гривень.

В той же час, Суд звертає увагу на те, що Позивачем до позовної заяви не додано доказу сплати судового збору як і не зазначено обставин, на підставі яких його звільнено від сплати судового збору (у випадку їх існування).

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що Позивачем не сплачено судовий збір, як і не надано доказів звільнення його від сплати судового збору.

За правилами частини 2 статті 88 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду.

Пунктами 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, під рішенням розуміється владне волевиявлення субєкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обовязковий характер та породжує певні правові наслідки.

Рішення субєкта владних повноважень чи субєкта делегованих повноважень це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин. Підставами для визнання рішення недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення. Умовою визнання акту недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

У контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України рішення суб'єкта владних повноважень необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти це рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб, і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії це рішення, які є актом одноразового застосування норм права, і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації.

Відтак, під рішенням субєкта владних повноважень чи субєкта делегованих повноважень Суд розуміє юридичну форму рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин. Підставами для визнання рішення недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення. Умовою визнання акту недійсним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

З-поміж заявлених позовних вимог Позивач просить визнати результати перевірки, оформлені Актами про проведення позапланової виїзної перевірки такими, що проведені та оформлені з численними порушеннями вимог чинного законодавства України, яке регулює порядок проведення позапланових виїзних перевірок платників податків. Відтак, фактично Позивач оскаржує акти перевірки, складені Відповідачем.

В той же час, Суд звертає увагу на те, що в позовній заяві Позивачем не обґрунтовано того, що Акти про проведення позапланової виїзної перевірки є рішеннями субєкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства.

Суд акцентує увагу на тому, що вказані Акти про проведення позапланової виїзної перевірки не є рішенням субєкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства, оскільки даними актами лише фіксуються порушення, виявлені Відповідачем щодо дотримання Позивачем законодавства при здійсненні діяльності та на підставі яких, в подальшому, можуть бути прийняті відповідні рішення.

Вищевказані акти лише містять оцінку законності дій відповідного субєкта, але не мають самостійного значення, адже безпосередньо не визначають обсягу прав та обовязків Позивача.

Це означає, що акти перевірки, прийняті за результатами перевірки Позивача, не є тими рішеннями субєкта владних повноважень, які відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України можуть бути оскарженими до адміністративного суду, тому позовні вимоги про визнання таких актів протиправними не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, Позивачу слід привести зміст позовних вимог у відповідність до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Зазначені в даній ухвалі недоліки Позивачу слід усунути шляхом подання до суду належним чином оформленої позовної заяви з приведенням позовних вимог у відповідність до статей 17, 105-106 Кодексу адміністративного судочинства України, а також доказів сплати судового збору (а, в разі наявності належних доказів на підтвердження факту звільнення Позивача від оплати судового збору).

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 56, 58, 70, 106, 108 та 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Залишити позовну заяву без руху.

2. Встановити Позивачу 5-денний строк (з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху) на усунення недоліків позовної заяви. Днем отримання даної ухвали вважається день вказаний у повідомленні про вручення поштового відправлення.

3. Попередити Позивача про наслідки недотримання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, передбачені пунктом 1 частиною 3 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала про залишення позовної заяви без руху може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву. Залишення позовної заяви без руху не позбавляють права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Блажівська