Справа № 2а-8386/11/2670
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2011-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2011 року 14 год. 35 хв. № 2а-8386/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Маруліної Л.О., суддів Донця В.А., Костенка Д.А., при секретарі судового засідання Крупічко Ю.Ю. вирішив адміністративну справу

за позовомЗакритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Інкомстрах»
доДержавної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України
проскасування Припису від 11.03.2011 р. №СК-421/11-249
за участю представників:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 23.09.2011 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст складено і підписано 23.09.2011 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах»(далі позивач, ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі відповідач), в якому просить скасувати Припис від 11.03.2011 р. №СК-421/11-249.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2011 р. відкрито провадження в адміністративній справі №2а-8386/11/2670 та призначено судовий розгляд справи.

Позивач позов підтримує в повному обсязі. Позовні вимоги вмотивовує тим, що Відповідачем винесено оскаржуване рішення без врахування всіх наданих Позивачем документів та пояснень.

Відповідач проти позову заперечує з підстав викладених у письмових запереченнях та наданих в судовому засіданні поясненнях, зазначає, що Припис від 11.03.2011 р. №СК-421/11-249 є правомірним та ґрунтується на вимогах закону, а позовні вимоги безпідставними та такими, що не аргументовані положеннями чинного законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Директором інспекційного департаменту ОСОБА_3 від імені Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України розглянуто акт про порушення законодавства у сфері страхування ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах»від 21.02.2011 № 606/1 () за зверненням громадянина ОСОБА_4 у звязку з порушенням ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах»умов договору страхування та винесено Припис від 11.03.2011 р. №СК-421/11-249 (далі Припис), в якому встановлено порушення Позивачем в своїй діяльності вимог чинного законодавства України у сфері надання фінансових послуг, а саме:

- статті 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»щодо визначення розміру відшкодування витрат, повязаних із пошкодження транспортного засобу, не у відповідності до порядку, встановленого законодавством.

Відповідно до Припису Позивача зобовязано усунути виявлені порушення вимог законодавства України у сфері надання фінансових послуг, повідомити про виконання вимог цього припису та подати підтверджуючі документи до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України у термін до 30.04.11.

Рішенням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.04.2011р. скаргу Позивача від 06.04.2011 р. №228 на Припис залишено без задоволення, а Припис без змін. Рішення мотивовано тим, що ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах»прийняло рішення про виплату страхового відшкодування, яке було зменшено на суму ПДВ у розмірі 4 250,00 грн. , в порушення Закону України «Про страхування»та Цивільного кодексу України.

Позивач не погоджується з Приписом, вважає його таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам законодавства, з таких підстав.

Податковий кодекс України визначає перелік осіб, які є платниками податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік операцій, які звільнені від оподаткування, права та обов'язки платників податку на додану вартість.

Відповідно до п. 1.3. ст. 196 Податкового кодексу України операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів, не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно до Закону України «Про страхування»страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Таким чином, страхова компанія (страховик), надаючи послуги зі страхування, у разі настання страхового випадку, виплачує страхову виплату, розмір якої визначається на підставі розміру матеріального збитку, розрахованого шляхом проведення відповідної експертизи.

Враховуючи те, що відповідно до п. 1.3. ст. 196 Податкового кодексу України надання послуг із страхування не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, то при здійсненні страхових виплат безпосередньо потерпілим, вважає позивач, податок на додану вартість не нараховується і окремим рядком не виділяється.

Податкові зобов'язання з податку на додану вартість виникають у платника податку на додану вартість, який здійснює операції з поставки товарів чи послуг (товарно-матеріальних цінностей і послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта), оскільки такі операції є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Враховуючи зазначене, у разі якщо страхові суми (виплати, відшкодування) не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплати та таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості і виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

У разі якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок суми виплати та таке придбання здійснюється без урахування сум податку на додану вартість, оскільки особа, не зареєстрована платником податку на додану вартість, не має права нараховувати і виділяти окремим рядком суму податку на додану вартість.

Крім цього, позивач звертає увагу на те, що Державною податковою адміністрацією України було надано роз'яснення листом від 21.08.2009 року №10143/5/16-1516 на адресу відповідача щодо порядку оподаткування послуг зі страхування.

Як зазначає позивач, ним у відповідності до порядку, встановленого законодавством України, було визначено та сплачено страхове відшкодування безпосередньо потерпілому, а саме ОСОБА_5 в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями.

Таким чином, на думку позивача, він не допускав порушень законодавства, визначених у Приписі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, вважає, що чинним законодавством України та умовами договору страхування не передбачено можливість зменшення страховиком страхового відшкодування на розмір податку на додану вартість.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень частини 12 статті 28 Закону України від 12.07.2001 р. № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі Закон № 2664-III) Уповноважений орган у межах своєї компетенції надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів.

Згідно з пунктом 2 розділу 5 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 03.02.2010 за № 157 (далі Положення № 157), Держфінпослуг має право одержувати в установленому законодавством порядку від фінансових установ звітність та іншу інформацію згідно із законодавством, а від підприємств, установ (у тому числі банків), організацій та громадян інформацію, необхідну для виконання покладених на Держфінпослуг завдань.

У зв'язку з тим, що 09.11.2010 р. до Держфінпослуг надійшло звернення громадянина ОСОБА_5 щодо невиконання позивачем зобовязань за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВА/0133429 та порушення законодавства у сфері страхування, 15.11.2010 за вих. № 14940/42-8 до ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах»було направлено запит про надання вичерпного переліку документів.

24.11.2010 р. позивачем до Держфінпослуг надано лист з поясненнями по страховій справі з копіями документів, на підставі чого відповідачем було застосовано до ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах»захід впливу у вигляді припису про усунення порушень від 20.12.10 № СК-421/10-1282. На виконання вимог цього припису позивачем надіслано листи від 09.02.2011 та від 16.02.2011 з поясненнями.

21.02.2011 р. Держфінпослуг складено Акт № 606/1 про порушення законодавства у сфері страхування, в якому, зокрема, встановлено, що на виконання вимог припису від 20.12.2010 «СК «Інкомстрах»сплатило гр. ОСОБА_5 суму страхового відшкодування у розмірі 20 740,00 грн. та пеню за несвоєчасну виплату у розмірі 400,52 грн. Сума страхового відшкодування була виплачена відповідно страхового акту від 17.01.2011 № ВА/0133429, згідно якого сума страхового відшкодування зменшена на 4 250,00 грн. - суму податку на додану вартість. Враховуючи викладене, станом на 21.02.11 ЗАТ «СК «Інкомстрах»при розрахунку страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВА/0133429 було зменшено розмір страхового відшкодування, що є порушенням вимог статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»щодо визначення розміру відшкодування витрат, пов'язаних із пошкодженням транспортного засобу, не у відповідності до порядку, встановленого законодавством.

Щодо твердження позивача про те, що ним правомірно вирахувано ПДВ з виплати страхового відшкодування потерпілій особі та не порушено ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд приходить до наступних висновків.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг визначені Законом № 2664-III.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2664-III послуги у сфері страхування вважаються фінансовими.

Пунктом 1 Положення № 157 визначено, що Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України є центральним органом виконавчої влади.

Згідно з п. 3 Положення № 157 Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України відповідно до покладених на неї завдань та у межах своєї компетенції здійснює державне регулювання та нагляд за наданням фінансових послуг і дотриманням законодавства у відповідній сфері.

Підпунктом 9 пункту 5 Положення № 157 визначено, що Комісія має право в межах своїх повноважень видавати приписи страховикам про усунення виявлених порушень законодавства про страхову діяльність.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 28 Закону № 2664-III уповноважений орган у межах своєї компетенції у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів Уповноваженого органу застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Згідно п.п. 2 п. 1.1 Положення про застосування Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України заходів впливу, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 13.11.2003р. № 125 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 грудня 2003 р. за № 1115/8436 (далі Положення № 125), порушення законодавства про фінансові послуги це протиправна дія чи бездіяльність юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, яка посягає на встановлений порядок надання фінансових послуг (послуг у сфері страхування).

Пунктом 4 частини першої статті 37 Закону України від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР «Про страхування»(далі Закон № 85/96-ВР) визначено, що Уповноважений орган має право проводити тематичні перевірки діяльності страховика у випадках необхідності перевірки фактів, викладених у скаргах, заявах, зверненнях страхувальників, достовірності показників звітності, виконання вимог раніше наданих приписів, та п.п. 4 п. 4 Положення № 125 визначено, що Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України відповідно до покладених на неї обов'язків проводить самостійно чи разом з уповноваженим органом виїзні та безвиїзні перевірки діяльності фінансових установ.

Згідно із Законом № 85/96-ВР страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону № 85/96-ВР здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Статтею 29 Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(далі Закон № 1961-IV) у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством (стаття 9 Закону № 85/96-ВР).

Положеннями частини першої статті 988 Цивільного Кодексу України встановлений обов'язок страховика у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Аналіз викладеного свідчить, що здійснення страхової виплати являє собою виконання договірного зобовязання за договором страхування, істотною умовою якого, згідно ст. 982 Цивільного кодексу України, є розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума).

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно, якщо вказані відносини є договірними, страхувальник бере на себе обовязок здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, тобто виконати взяте на себе зобовязання належним чином.

З метою спростування порушення вимог частини першої статті 29 Закону № 1961-IV Позивач у позовній заяві зазначає, що страхове відшкодування було перераховано безпосередньо потерпілому, а тому податок на додану вартість законно був невиплачений.

Колегія суддів з такими доводами не погоджується, оскільки чинним законодавством не передбачено право страхувальника зменшувати суму страхової виплати на власний розсуд та обмеження права на отримання страхової компенсації.

При цьому необхідно зауважити, що відповідно до Закону № 85/96-ВР, Закону № 1961-IV страхова компанія, надаючи послуги із страхування, у разі настання страхового випадку здійснює не відшкодування матеріальних збитків, які понесла застрахована особа, а страхові виплати, розмір яких визначається в установленому порядку в розмірі матеріальних збитків, понесених застрахованою особою.

Вищезазначений порядок визначення розміру матеріальних збитків врегульований, договором страхування укладений між страховиком та страхувальником та Методикою товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, яку затверджено спільним наказом Міністерством юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.03 № 142/5/2092.

Крім того, наприклад, для проведення ОСОБА_5 відновлювального ремонту автомобіля, йому необхідно буде сплатити вартість ремонту з урахуванням ПДВ, що є її реальними витратами.

Так, згідно Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 р. № 1440, імовірний розмір страхової суми визначається на основі результатів аналізу умов договору страхування в цілому, для окремого страхового випадку, групи страхових випадків, а також врахування особливостей фізичного стану майна, його поточного використання, впливу зовнішніх факторів на формування ринкової вартості майна тощо. Для визначення ймовірної страхової суми можуть використовуватися ринкова вартість або неринкові види вартості.

Таким чином, утримання страховиком податку на додану вартість з виплат страхового відшкодування за страховими подіями порушує умови договору страхування та законодавство.

Позивач у своєму адміністративному позові в обґрунтування правомірності своїх дій здійснює посилання на лист Державної податкової адміністрації України від 21.08.2009 р. № 10143/5/16-1516. Проте лист не може бути взятим до уваги, оскільки: по-перше, листи державних органів виконавчої влади не є джерелом права, а є лише неофіційним тлумаченням норм права посадовою особою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про порушення позивачем вимог ст. 29 Закону № 1961-IV шляхом здійснення страхового відшкодування ОСОБА_5 без врахування податку на додану вартість.

Таким чином, доводи викладені в адміністративному позові Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Інкомстрах»в обґрунтування позовних вимог є такими, що необґрунтовані положеннями чинного законодавства, не відповідають обставинам справи та спростовуються вищевикладеними аргументами.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач довів обґрунтованість та законність свого рішення.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, про відмову у задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 94, 97, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. О. Маруліна

Судді В.А. Донець

ОСОБА_6