Справа № 813/6100/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 р. Справа № 876/7412/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення і зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними та скасування рішення від 31.07.14р. №411-14 та №410-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання дій незаконними другого відповідача в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2015року задоволено частково адміністративний позов, оскільки оскаржуване рішення ДМС України від31.07.2014р. №411-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, відтак зобов'язав ДМС України визнати громадян РФ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особами, які потребують додаткового захисту.

Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу. Вважає оскаржувану постанову такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, атому просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги аналогічно доводами викладеним у запереченні на позовні заяви, зокрема тим, що судом першої інстанції не було встановлено факту членства ОСОБА_3 в Ісламській політичній партії ХТІ. Жодних доказів свого членства в цій партії позивач до суду не надав. Свідок ОСОБА_6 - керівник інформаційного офісу ХТІ в Україні стверджував, що ХТІ в Україні не позиціонує себе як політична партія та не бере участі у політичному житті нашої держави, а радше визнає себе релігійною організацією. При цьому вказав, що ХТІ в Україні не зареєстрована як релігійна організація, мотивуючи це "відсутністю потреби в реєстрації", а також зазначив, що членство в ХТІ є нефіксованим. Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 повідомили суду загальну інформацію про ситуацію із мусульманами в РФ та АР Крим (після окупації), про діяльність ХТІ в Україні та світі, проте не повідомили суду відомостей стосовно позивачів, які б безпосередньо підтверджували їх побоювання зазнати переслідувань у разі повернення у країну походження. Письмові пояснення, надані до суду працівником Міжрегіональної громадської організації правозахисний центр "Меморіал" (РФ) ОСОБА_9, містять виключно інформацію про діяльність ХТІ на території Росії, грубі порушення прав людини, які торкнулися в першу чергу мусульман. Натомість ОСОБА_9 не надано суду будь якої інформації стосовно фактів переслідування позивачів на території РФ чи можливого переслідування у разі повернення їх у країну громадянської належності. Жоден із допитаних судом свідків не надав суду доказів членства ОСОБА_3 в організації ХТІ та не повідомив фактів, які б підтверджували таке членство.

Крім того, суд залишив поза увагою факт відсутності доказів, які б підтверджували наявність ОСОБА_2 умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд першої інстанції обмежився лише констатацією факту, що ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 і вказала, що побоюється зазнати переслідування у зв'язку із сповідуванням ісламу та просвітницькою діяльністю її чоловіка. При цьому апелянт зазначає, що возз'єднання сім'ї можливе виключно за умови що один із членів сім'ї набув статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фактам і доказам, зібраним працівниками міграційної служби у матеріалах особової справи позивача ОСОБА_2 №2014 LV0010, які свідчать про відсутність у неї умов для надання притулку в Україні.

ДМС України вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 86 КАС України прийняв до уваги доводи позивачів з огляду на ситуацію у країні походження, однак за відсутності доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, а також може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції та дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні норми чинного законодавства та обставини справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно матеріалів справи 02.04.14р. громадяни РФ ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами щодо надання їм статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України від 31.07.2014р. №410-14 та №411-14 громадянам Російської Федерації ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погодившись із таким рішеннями ДМС України, позивачі звернулися до суду з вимогами про їх скасування.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності оскаржуваного рішення відповідача-1 вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд апеляційної інстанції погоджується з таким та вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014р.) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст. 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою ст.13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів, неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Даним положенням Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року кореспондує зміст п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця є обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI (в редакції від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст. 6 Закону №3671-VI, за якою не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам ООН; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Із фактичних даних, встановлених судом, з'ясовано, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Нікітінка Кустанайської області, Казахстан, є громадянином РФ, за національністю - росіянин, віросповіданням - мусульманин, освіта - середня спеціальна, за сімейним станом - одружений (громадянський шлюб). Рідна мова - російська.

У кінці 2000 року на початку 2001 року ним прийнято іслам, що, на думку ОСОБА_3, стало підставою для особливої уваги відносно нього з боку правоохоронних органів, в тому числі працівників ФСБ (Федеральна служба безпеки Російської федерації). Позивач також вказує, що незважаючи на те, що він та його родина мирно сповідували свою релігію, він був заарештований і засуджений за сфабрикованою справою.

В грудні 2004 року позивача та ще кількох мусульман з різних міст Башкірії затримали по звинуваченню в організації злочинного угрупування з метою здійснення терористичної діяльності. Усіх доставили до слідчого ізолятора № 1 м. Уфа, до камери № 256, яка називається "прескамера", так як в ній засуджені, що співробітничають з адміністрацією слідчого ізолятора, "вибивали" показання шляхом фізичного та психічного впливу.

Із доданих до матеріалів особової справи заявника копій документів встановлено, що вироком Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005р. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.210 КК РФ - створення злочинного угрупування для скоєння тяжких і особливо тяжких злочинів; ч.1 ст.205-1 КК РФ - схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації та призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму.

ОСОБА_3 оскаржено вирок Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005р.

Рішенням судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду Російської Федерації (касаційна інстанція) від 03.11.2005р. залишено без змін вирок Верховного суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005р.

Постановою судді Каримського районного суду Читинської області від 31.08.2007р. було частково задоволено клопотання засудженого ОСОБА_3 щодо приведення вироку у відповідність до кримінального закону та виключено із вироку Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005р. засудження його за ч. 1 ст. 205.1 КК РФ до 4 років позбавлення волі і застосування ч. 3 ст. 69 КК РФ. В решті вирок залишено без змін.

ОСОБА_3 відбував покарання з 2004 року по 2011 рік.

В суді першої інстанції останній пояснив, що приблизно через пів року після звільнення з місць позбавлення волі йому стало відомо, що ним знову зацікавились працівники ФСБ, а саме: постійно дзвонили йому та його родичам з приводу його місцезнаходження. Не бажаючи бути ще раз незаконно засудженим він вирішив разом з дружиною покинути Російську Федерацію.

ОСОБА_3 також повідомив, що є членом Ісламської політичної партії ХТІ. В Україну прибув разом з цивільною дружиною ОСОБА_2.10.07.2012р. автомобілем через контрольно-пропускний пункт Новоазовськ. 11.07.2012р. прибув в м.Сімферополь АР Крим, де і звернувся із заявою до ГУ ДМСУ в АР Крим про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами особової справи, наказом ГУ ДМСУ в АР Крим №8 від 09.11.2012р. ОСОБА_3 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке залишено без змін рішенням ДМС України №6-13 від 08.02.2013р.

Постановою окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 17.01.2012р. адміністративний позов ОСОБА_3 було частково задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМСУ в АР Крим №8 від 09.11.12р. та зобов'язано повторно розглянути заяву.

ОСОБА_3 відомо, що вказане судове рішення скасовано судом апеляційної інстанції, однак таке рішення він отримати та оскаржити не мав можливості у зв'язку з захопленням території АР Крим Російською Федерацією.

ОСОБА_3 проживав на території АР Крим зі своєю дружин ОСОБА_2 в період з 11.07.2012р. по 22.03.2014р.

Після проведення 16.03.2014р. референдуму в АР Крим, ОСОБА_3, не маючи змоги звернутися в ГУ ДМСУ в АР Крим, щоб забрати національний паспорт, побоюючись бути затриманим спецслужбами РФ, змушений був виїхати разом зі своєю сім'єю з півострова та прибув 23.03.2014р. в м. Львів, де повторно звернувся за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про надання притулку в Україні ОСОБА_3 повідомив, що через ситуацію в РФ по відношенню до мусульман він боїться повертатися до країни свого походження у зв'язку із загрозою опинитися знову у тюрмі. Йому відомо, що його прізвище є у списку осіб, які фінансують заборонену в РФ мусульманську партію ХТІ, який наявний у ФСБ. Крім цього, свої побоювання обґрунтував тим, що після захоплення АР Крим він, як особа, що звернулась за захистом в Україні, може переслідуватись ще й з політичних мотивів (протокол співбесіди №1 від 15.04.2014 р.).

23.04.2014 р. ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 02.04.2014р. №51 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Позивачу видано довідку ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №003775 від 02.04.2014 р.

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Азнакаєво, Республіка Татарстан, РФ, є громадянкою РФ, за національністю - татарка, освіта вища - в 2010 року закінчила Альметьєвський філіал інституту економіки управління і права, факультет педагогіки і психології, віросповіданням - іслам, за сімейним станом - одружена (громадянський шлюб). Рідна мова - татарська.

З матеріалів особової справи ОСОБА_2 та наданих нею в судовому засіданні пояснень слідує, що підставою для отримання нею статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності у зв'язку з релігійними переконаннями її чоловіка ОСОБА_3 Відмова від співпраці з спецслужбами РФ та звернення в Україні за отриманням притулку дає підстави вважати про наявність загрози життю її та членів її сім'ї у випадку повернення до РФ. При цьому, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту її чоловікові ОСОБА_3 надає право на отримання такого статусу і для ОСОБА_2 за принципом збереження єдності сім'ї.

Позивач-1 також вказала, що їй відомі факти такого переслідування в РФ, а саме: щодо її рідної сестри ОСОБА_10, зокрема, правоохоронними органами РФ відкривались кримінальні справи, проводились незаконні обшуки тільки з тих підстав, що вона є дружиною активного учасника релігійної громади мусульман.

Судом також встановлено, що за межами країни походження у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей: ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_5, місце народження м.Сімферополь АРК Крим, та ОСОБА_12 - ІНФОРМАЦІЯ_6, місце народження м. Львів.

З приводу вищеназваних обставин, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Згідно інформації, яка стосується діяльності політичної партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", відомо, що вона є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Така інформація надана суду свідком ОСОБА_14, який є асистентом кафедри нової та новітньої історії зарубіжних країн Львівського Національного університету ім. І.Франка, та який має досвід роботи у сфері міграції та прав людини (працював у 1997-2000 рр. на посаді заступника директора Фонду з натуралізації та прав людини "Сприяння", що є партнером УВКБ ООН у справах біженців, у 2002-2006 рр. - на посаді начальника відділу та заступника начальника управління Держкомітету України у справах національностей та міграції, був представником Уряду України у робочих органах з прав людини та меншин Ради Європи та ОБСЕ, залучався Європейською комісією за демократію через право (Венеціанською комісією) до правової експертизи проектів законів України у сферах міграції та прав меншин ).

Згідно пояснень свідка ОСОБА_6, який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні, ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія. ОСОБА_6 надано докази діяльності ХТІ в Україні впродовж 2012-2014 років у вигляді заяв та прес-релізів (доступними на Інтернет - ресурсах), зміст яких розкриває мету створення та ідеологію організації.

Свідок ОСОБА_8, який очолює громадську організацію "Правозахисний рух Криму" в судовому засіданні ствердив, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, проводені організацією. Члени організації здійснювали публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Проте Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації представлялася як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь особовий склад їх перейшов на бік окупаційної влади. Відверте обмеження публічної діяльності ХТІ в Криму почало відбуватись після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ відносно членів цієї організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою.

Згідно з показами всіх свідків ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною де ХТІ заборонена як "терористична організація" є Росія.

Із долучених письмових пояснень свідка ОСОБА_9, який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр "Меморіал" та керівником створеної в рамках цієї організації програми "Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії", вбачається, що існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. Незважаючи на те, що ХТІ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як "терористичну" чи "пов'язану з терористичною", інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХТІ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ "Меморіал" починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися .

ОСОБА_9 у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов'язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям "боротьби з тероризмом" та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді "Росія: спецслужби проти ісламської партії "Хізб ут-Тахрір" (ІНФОРМАЦІЯ_18).

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, за твердженнями ОСОБА_9, з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документа видно, що визнання ХТІ "терористичною організацією" ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як "терористичної". Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у докладі ПЦ "Меморіал" 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf); висновку спеціаліста - члена РОО "Незалежний експертно-правовий центр" ОСОБА_18, згідно з яким рішення про заборону "прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права" (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 р. №1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас, ХТІ та її члені відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов'язаних з "Аль-Каідою".

Інтернет ресурс (http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml)

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США.

Інтернет ресурс (http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm)

Дослідженні докази дають підстави стверджувати, що діяльність ХТІ заборонена в Російській Федерації (країні громадянської належності ОСОБА_3) через визнання організації терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Лише 28.07.2006 року, тобто більше ніж через три роки, у федеральному випуску "Российской газеты" №4130 було опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Разом з тим, в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не може бути визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство ОСОБА_3 у ХТІ не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

Колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому суд вірно зауважив, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щододослідження обставин кримінального переслідування ОСОБА_3 та членів партії ХТІ в Російській Федерації, фабрикації звинувачень та застосування тортур.

З наявних у справі письмових пояснень ОСОБА_9 судом встановлено, що список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними та діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізбут-Тахрір аль-Ісламі"), був опублікований у федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.06р., тобто більше ніж через 3 роки після прийняття рішення №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_9 на сайті ПЦ "Меморіал" опублікована стаття ОСОБА_19, керівника програми "Допомога політичним біженцям з Центральної Азії" Комітету "Громадянське сприяння", під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_7" (ІНФОРМАЦІЯ_8), а ІНФОРМАЦІЯ_12 - повідомлення Регіональної громадської благочинної організації допомоги біженцям і вимушеним переселенцям "Громадянське сприяння" під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_10" (ІНФОРМАЦІЯ_11), ІНФОРМАЦІЯ_13 - стаття ОСОБА_19 та ОСОБА_9 "ІНФОРМАЦІЯ_14" (ІНФОРМАЦІЯ_15) ("ІНФОРМАЦІЯ_16").

Зазначені публікації стосуються кримінальних справ, по яких було винесено вироки відносно ОСОБА_3 в тому числі.

Зі змісту цих публікацій слідує, що на думку правозахисних організацій кримінальне переслідування у зв'язку з причетністю до ХТІ і засудження дев'ятьох осіб є переслідуванням за ідеологічними мотивами.

Крім цього, правозахисні організації вказують на порушення вимог закону співробітниками правоохоронних органів, збору доказів з застосуванням тортур і психологічного тиску, що супроводжувалося образами релігійних почуттів обвинувачених. Психологічний тиск чинився не тільки на обвинувачених, але й на їх родичів та свідків.

ОСОБА_19 у своїй статті "ІНФОРМАЦІЯ_7" зазначила, що ПЦ "Меморіал" одержав офіційний текст рішення ВС РФ від 14.02.03р. лише в червні 2005 року, а більшість обвинувачених і засуджених за причетність до забороненої партії ХТІ вперше побачили текст цього рішення в кабінеті слідчого.

Стаття містить інформацію про те, що на підставі рішення ВС РФ від 14.02.03р. розгорнуто компанію переслідування відносно членів ХТІ у різних регіонах Росії і наведено статистичні дані про кількість кримінальних справ, винесених вироків та кількість засуджених.

В огляді "ІНФОРМАЦІЯ_17", датованому лютим 2005 року (ІНФОРМАЦІЯ_18) ОСОБА_9 також зазначає про репресії відносно мусульман, в т.ч. і членів ХТІ.

Аналізуючи наведені докази, колегія суддів приходить до переконання, що кримінальне переслідування ОСОБА_3 та членів партії ХТІ в РФ є формою переслідування за ідеологічними мотивами на підставі безпідставних звинувачень із застосуванням тортур.

Також встановлено, що в РФ продовжується переслідування ОСОБА_3 , оскільки останньому стало відомо, що його прізвище занесене у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності. Вказана обставина підтверджується долученим до матеріалів справи переліком організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011р., у якому ОСОБА_3 значиться під НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_19) .

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, щодо обґрунтованості побоювань ОСОБА_3 та його сім`ї в переслідувані з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму, пов'язаних із анексією півострова Російською Федерацією та ситуація з правами людини в Російській Федерації - країні громадянської належності зважаючи на те, що 16.03.2014р. в Автономній Республіці Крим відбувся нелегітимний референдум щодо статусу АР Крим, на якому було поставлено два питання: про відновлення конституції Криму 1992 року і про входження Криму до складу Росії.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 3 Закону України "Про всеукраїнський референдум", ратифікаційний референдум про зміну території України може бути проведено за наслідками всеукраїнського референдуму.

Генеральна Асамблея Організації Об'єднаних Націй ухвалила резолюцію A/68L.39 "Територіальна цілісність України", яка не визнає проведений 16 березня 2014 року референдум у Криму про відокремлення від України та подальшу анексію півострова Росією (http://www.unian.ua/politics/901327-genasambleya-oon-ne-viznala-referendum-u-krimu-ta-yogo-aneksiyu.html).

Анексія Криму та Севастополя Росією - військова агресія Росії, спрямована на насильницьке протиправне відторгнення Кримської автономії та Севастополя від України та їх приєднання до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, що було здійснено протягом березня 2014 року. Насильницька анексія Криму не визнається українською державою, не визнається Генеральною асамблеєю ООН, ПАРЄ (Інтерфакс 09.04.2014, www.unian.net. 2014-04-09, rbc.ru. 2014-04-09), ПА ОБСЄ (Інтерфакс. 2014-07-02), а також суперечить рішенню Венеціанської комісії, натомість російською владою трактується як "повернення Криму до Росії".

Згідно з Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

За правилами ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, анексія Криму Російською Федерацією є загальновідомим фактом.

Оскільки у зв'язку із анексією відбулося приєднання Кримської автономії та Севастополя до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, то Крим підпадає під юрисдикцію федерального законодавства РФ.

Окупація півострову і перехід його під юрисдикцію РФ є достатніми підставами вважати, що матеріали особової справи позивача-2 за розглядом першої заяви, яка зберігалася у ГУ ДМС України у АР Крим, потрапили до правоохоронних органів РФ.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_6, які є громадянами України, ствердили, що всі вони, будучи за віросповіданням мусульманами, після анексії Криму, знаючи про політику Росії щодо мусульман, залишили місця свого постійного проживання на півострові та переїхали жити на материкову Україну (Львів, Львівська та Чернівецька область) саме через побоювання стати жертвами репресій з боку спецслужб РФ у зв'язку із своєю активною громадянською позицією та публічними висловлюваннями щодо порушень прав людини.

Спілкування телефоном з рідними та близькими, які в силу різних обставин залишилися проживати у Криму, а також сюжети новин різних телеканалів свідчать про те, що основною групою населення у Криму, права якої системно та масово порушуються з боку окупаційної влади є кримські мусульмани. Працівниками ФСБ РФ проведені масові обшуки у Бахчисарайському, Кіровському та Ленінському районах, у першу чергу спрямовані проти членів ХТІ. Через зраду колишніх працівників СБУ та ДМС України в АРК усі наявні у них матеріали потрапили до ФСБ РФ, тому небезпека репресій з боку російської окупаційної адміністрації по відношенню до активістів національного руху корінного народу Криму, проукраїнських громадських діячів, авторитетних мусульманських діячів, Меджлісу кримськотатарського народу, прихильників тих чи інших релігійних організацій, таких як ХТІ чи Української Греко-Католицької Церкви, на думку ОСОБА_14, ОСОБА_8 і ОСОБА_6, є очевидною.

Оскільки ОСОБА_3 в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до ХТІ, то очевидним є те, що, у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування за участь в забороненій в Росії організації ХТІ. Внесені в російське кримінальне законодавство в 2013-2014 рр. зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення (ч.1,2 ст.205.5 КК РФ).

В якості доказів можуть бути використані і матеріали особової справи ОСОБА_3 при першому зверненні за захистом в Криму, які, ймовірно, знаходяться зараз в розпорядженні російської влади, зокрема, інформація про те, що після звільнення з місць позбавлення волі позивач продовжував залишатися членом ХТІ.

Крім цього, судом використано інформацію з офіційного сайту УВКБ ООО в Україні (http://unhcr.org.ua/uk/) по Російській Федерації: інформаційну підбірку "Ставлення у Російській Федерації до російських громадян, що сповідують мусульманство, зокрема до осіб з Башкортостану" 14.11.12р., доступно за Інтернет-посиланням (http://unhcr.org.ua/attachments/article/345/COI_RF_treatement%20Muslims_14.11.2012.pdf); HumanRightsWatch, Всемирный Доклад 2012: Россия (январь 2012 г.), доступно за Інтернет-посиланням (http://unhcr.org.ua/attachments/article/345/russia%20WR12-RUS%20wASwTL%20edits%20-%203.pdf).

Все вищевикладене свідчить про те, що ситуація з правами мусульман, в тому числі і членів ХТІ, в Криму після анексії півострову Російською Федерацією, рівно як і в країні громадянської належності позивача після її залишення ОСОБА_3 погіршилася.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» передбачено наступне:

«Судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649 ( її 146-11 ), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдови Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати».

Аналізуючи ситуацію з правами людини в Російській Федерації, можна дійти висновку, що у випадку повернення ОСОБА_3 до країни громадянської належності його життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Що ж стосується відмови відповідача-1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_2, то суд першої інстанції вірно виходив із такого.

В ч. 1 ст. 4 Закону № 3671-VI закріплено принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Цим принципом передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI до членів сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" до членів сім'ї іноземця або особи без громадянства належать чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім'ї відповідно до права країни походження.

Фактичною підставою ОСОБА_2 для звернення із заявою про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту стало побоювання зазнати її чоловіком - ОСОБА_3 переслідування у зв'язку із сповідуванням ісламу та просвітницькою діяльністю.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та судових рішень Російської Федерації, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами позивачів, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ.

Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її ОСОБА_3 не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за яким раніше він був засуджений, посилилась, то суд цілком обґрунтованими вважав побоювання ОСОБА_3 зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії, а тому є особою, яка потребує захисту.

Крім того, правильним є визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням того, що ОСОБА_3 є особою, яка потребує додаткового захисту, застосовуючи при тому принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційним судом до уваги не береться.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що ДМС України не довела правомірності прийнятого рішення про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому оскаржувані рішення від 31.07.14р. №411-14 та №410-14 підлягають скасуванню як протиправні й такі, що прийняті без урахування вимог Закону №3671-VI та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2015 року у справі №813/6100/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвалив повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 03.11.2015р.