Справа № 2а-1337/12/1370
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Справа № 876/6766/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на посаді, зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років, нарахування і виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

встановив:

У лютому 2012 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Державної податкової служби України (на даний час Державна фіскальна служба України), в якому, з врахуванням уточнень позовних вимог, просив: 1) визнати незаконним та скасувати наказ ДПА України від 20.05.2010 року № 688-0 в частині звільнення позивача з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України та зарахування його в розпорядження ДПА України; 2) визнати незаконним та скасувати наказ ДПС України від 20.01.2012 року № 90-о в частині звільнення позивача з податкової міліції у запас Збройних Сил України; 3) поновити позивача на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПС у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПС; 4) зарахувати час вимушеного прогулу, починаючи з 20 січня 2012 року до вислуги років у календарному обчисленні; 5) зобов'язати ДПС України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період роботи з 20.05.2010 року по 14.02.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржений наказ 20.05.2010 року № 688-0 про звільнення його з посади є незаконним, оскільки рапорт про звільнення від 17.05.2010 року він був змушений написати під впливом керівництва ДПА України. Такий рапорт він писав після того як його 14.04.2010 року відкликали із відпустки у зв'язку із службовою необхідністю. Умовою написання ним рапорту на звільнення з посади була пропозиція роботи на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області Управління ВБ ДПА України. Однак, на запропоновану посаду його не було призначено, і в період з 20.05.2010 року по 20.01.2012 року він незаконно перебував у розпорядженні ДПА України. Зазначав позивач, що копії наказу від 20.05.2010 року № 688-0 йому не вручали, а із змістом цього наказу він дізнався лише у лютому 2012 року після звільнення з органів податкової міліції. Також позивач вказував, що оскаржений наказ № 90-о від 20.01.2012 року є незаконним, оскільки фактичного скорочення штатів, в тому числі посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області УВБ ДПА України, не було. Перед звільненням йому не було запропоновано інших посад за відповідною спеціальністю. Крім цього, його незаконно звільнили в період перебування у розпорядженні ДПА України, хоча на той час він повинен був працювати на вказаній вище посаді.

Відповідач у суді першої інстанції позову не визнав, у поданому запереченні просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2015 року адміністративний позов задовольнено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ ДПА України від 20.05.2010 року № 688-0 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України та зарахування його в розпорядження ДПА України. Визнано протиправним і скасовано наказ ДПС України від 20.01.2012 року № 90-о в частині звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції у запас Збройних Сил України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України з 21.05.2010 року по 14.02.2014 року. Зобов'язано Державну фіскальну службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період з 21.05.2010 року по 14.02.2014 року, за виключенням податків і зборів. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Постанову суду в частині стягнення середньомісячного грошового забезпечення в сумі 7592, 28 грн., за виключенням податків і зборів, та поновлення на посаді ОСОБА_1 звернуто до негайного виконання.

З цією постановою суду першої інстанції від 28.05.2015 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду в частині задоволення позовних вимог винесена з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому оскаржена постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував доводів відповідача про те, що оскаржені накази про звільнення позивача є законними, а позовні вимоги безпідставними. Вказує апелянт, що наказ ДПА України від 20.05.2010 року № 688-0 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України та зарахування його в розпорядження ДПА України було винесено на підставі рапорту ОСОБА_1 від 17.05.2010 року, тобто підставою для звільнення позивача з посади було його особисте волевиявлення. У подальшому ДПС України неодноразово намагалась вчиняти дії щодо призначення позивача, який перебував у розпорядженні ДПА України, на відповідну посаду, однак від запропонованих посад позивач відмовлявся. Крім цього вказує апелянт, що наказ ДПС України від 20.01.2012 року № 90-о про звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції у запас Збройних Сил України також є законним, оскільки звільнення було пов'язано із реорганізацією ДПА України згідно указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 року № 1085/2010. Така реорганізація супроводжувалась скороченням чисельності та штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Одночасно з попередженням про звільнення позивачу були запропоновані інші посади, однак позивач відмовився від ознайомлення та одержання пропозиції щодо працевлаштування. Крім цього вказує апелянт, що безпідставним є задоволення позовних вимог про виплату коштів за час вимушеного прогулу, оскільки не було факту вимушеного прогулу, а виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи може бути здійснена не більш як за один рік.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції від 28.05.2015 р. та прийняти нову постанову про відмову повністю в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, доводи апеляційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що така апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Так, судом встановлено, що оскарженим наказом ДПА України від 20.05.2010 року № 688-0 «Про звільнення з займаних посад працівників податкової міліції» звільнено позивача ОСОБА_1 з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України, зарахувавши його в розпорядження ДПА України. Підставою для звільнення вказано рапорт ОСОБА_1 від 17.05.2010 року. Проведено таке звільнення відповідно до постанови КМ України від 30.10.1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України від 29.07.1991 року №114 (а.с. 10, 78, 79 Т.1).

Оскарженим наказом ДПС України від 20.01.2012 року № 90-о «Про звільнення ОСОБА_1.» звільнено позивача ОСОБА_1, який перебуває у розпорядженні ДПА України, з податкової міліції у запас Збройних Сил України, за п.64 п.п.«г» (через скорочення штатів), 20.01.2012 року. Підставою для звільнення вказано попередження про звільнення та пропозиції, акт про відмову в ознайомленні та одержанні пропозиції щодо працевлаштування. Проведено таке звільнення відповідно до постанови КМ України від 30.10.1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України від 29.07.1991 року №114 (а.с. 11, 90 Т.1).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності вказаних вище наказів від 20.05.2010 року № 688-0 та від 20.01.2012 року № 90-о в частині звільнення позивача ОСОБА_1 з посади та із податкової міліції, і щодо наявності підстав для їх скасування, з врахуванням наступного.

Відносини щодо звільненням з публічної служби, в тому числі з органів податкової (фіскальної) служби, врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Постановою КМ України від 30.10.1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» встановлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою КМ України від 29.07.1991 року №114.

Відповідно до п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затв. постановою КМ України від 29.07.1991 року №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що у межах вказаного 3-х місячного строку сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник податкового органу має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Вказана правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України визначеною у постанові від 24 червня 2014 року справа №21-241а14, а тому відповідно до ст.244-2 КАС України, підлягає до застосування.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 у поданому рапорті від 17.05.2010 року просив звільнити його з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України та зарахувати в розпорядження ДПА України. При цьому, у даному рапорті не було зазначено конкретної дати, з якої (до настання якої) позивач має бажання звільнитися з посади.

В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що позивач та відповідач домовились про дату звільнення 20.05.2010 року.

Тому, видання наказу від 20.05.2010 року № 688-0 про звільнення позивача з посади до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, за відсутності такого прохання у рапорті про звільнення та за відсутності документів у підтвердження обставин досягнення згоди між сторонами про звільнення саме з цієї дати, є неправомірним.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що незаконність вказаного наказу від 20.05.2010 року № 688-0 підтверджується і тим, що він суперечить вимогам п.3 постанови КМ України №1716 від 30.10.1998 року, пунктам 1, 2 Положення про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції, затв. наказом ДПА України № 43 від 07.02.2001 року, пункту 40 Положення №114 від 29.07.1991 року, де передбачено, що особи начальницького складу можуть зараховуватися в розпорядження органу податкової служби на строк не більше 15 діб при здійсненні організаційно-штатних заходів, а у виняткових випадках, пов'язаних з особливими обставинами, допускається перебування в розпорядженні органу ДПС понад 15 діб, але не більше двох місяців.

Однак, у оскарженому наказі від 20.05.2010 року № 688-0 не визначено періоду перебування позивача ОСОБА_1 в розпорядженні ДПА України. Матеріалами справи підтверджується, що в розпорядженні ДПА України позивач перебував незаконно в період із 20.05.2010 року по 20.01.2012 року.

Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.12.2014 року по даній адміністративній справі встановлено, що суди нижчих інстанції зобов'язані перевірити правомірність вказаного вище наказу від 20.05.2010 року № 688-0 з врахуванням вимог п.68 Положення №114 від 29.07.1991 року.

Згідно ч.5 ст.227 КАС України, висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції про розгляді справи.

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта про правомірність оскарженого наказу від 20.05.2010 року № 688-0 в частині звільнення позивача.

Відносно оскарженого позивачем наказу відповідача від 20.01.2012 року № 90-о про звільнення позивача з податкової міліції у запас Збройних Сил України, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п.п.«г» п.64 Положення №114 від 29.07.1991 року, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, звільнення за цією підставою допускається за умов: 1) фактичного скорочення штатів; 2) при відсутності можливості подальшого використання працівника на службі.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної служби публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Частиною 1 постанови КМ України від 10.12.2010 року № 1128 «Деякі заходи щодо забезпечення виконання Указу Президента України від 9 грудня 2010 р. №1085» постановлено скоротити чисельність державних службовців, які працюють у центральних органах виконавчої влади і підпорядкованих їм територіальних органах, не менше ніж на 30 відсотків.

В матеріалах справи немає і відповідачем не надано доказів про скорочення кількості посад начальників відділів внутрішньої безпеки при ДПС областей Управління ВБ ДПС України порівняно з їх кількістю при ДПА областей Управління ВБ ДПА України.

З врахуванням наведеного, а також того, що позивач неправомірно перебував у розпорядженні ДПА України до 20.01.2012 року, звільнення його з 20.01.2012 року як такого, що перебуває в розпорядженні ДПА України і підлягає скороченню, є протиправним.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта про правомірність оскарженого наказу від 20.01.2012 року № 90-о.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області УВБ ДПА України з 21.05.2010 року по 14.02.2014 року та про нарахування і виплату позивачу середнього грошового забезпечення за період із 21.05.2010 року по 14.02.2014 року, з врахуванням наступного.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що наказом ДПС України № 10-о від 04.01.2013 року позивача ОСОБА_1 було поновлено на службі в податковій міліції ДПС України, на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2012 року.

Після такого поновлення на службі позивач працював із 04.01.2013 року по 17.02.2014 року перебуваючи в розпорядженні ДПС України, а згідно наказу ДПС України № 10-о від 14.02.2014 року був звільнений з податкової міліції у відставку (із зняттям з військового обліку) за п.65 п.п.«а» (за віком).

Відповідно до п. 24 Положення №114 від 29.07.1991 року (в редакції на час звільнення позивача), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що з врахуванням описаних вище фактичних обставин справи, після звільнення позивача зі служби згідно наказу ДПС України № 10-о від 14.02.2014 року, належним способом захисту прав позивача буде визнання незаконними і скасування оскаржених наказів про звільнення, встановлення факту і періоду вимушеного прогулу позивача із 21.05.2010 року по 14.02.2014 року, та стягнення із відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що пунктом 24 Положення №114 від 29.07.1991 року в редакції на час звільнення позивача, тобто до змін від 05.12.2012 року, було передбачено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи підлягає виплаті не більш як за один рік.

Вказана правова норма є спеціальною щодо розглядуваних правовідносин і поширюється на осіб, які були звільнені до моменту набрання чинності змінами від 05.12.2012 року до пункту 24 вказаного Положення щодо можливості отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, із відповідача в користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення за період вимушеного прогулу не більше як за один рік, тобто із 21.05.2010 року по 20.05.2011 року включно, що становить 365 календарних днів.

Розмір середнього грошового забезпечення за цей період буде становити 81555,60 грн. (365 к.дн. х 223,44 грн.).

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що обома сторонами по справі визнається правильність визначення розміру 223,44 грн. середньоденного (календарний день) грошового забезпечення позивача перед звільненням 20.05.2010 року, згідно довідки ДПА України від 28.09.2012 року (а.с. 223, 225 Т.1).

Із вказаної вище суми 81555,60 грн. підлягає відніманню сума 9208,59 грн., яка була отримана позивачем в період із 20.05.2010 року по 17.08.2010 року за час перебування в розпорядженні ДПА України (відпускні, допомога по тимчасовій непрацездатності, грошове утримання, премія), що відображено в довідці ДФС України № 58154/5 від 25.09.2015 року.

Таким чином із відповідача в користь позивача слід стягнути 72347,01 грн.. З цієї суми підлягають відрахуванню податки, збори та інші обов'язкові платежі.

Відносно позовної вимоги про зарахування часу вимушеного прогулу позивача до вислуги років, то суд першої інстанції вірно вказав, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки між позивачем і відповідачем відсутній спір з цього питання.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції від 28.05.2015 року слід змінити, виключивши із резолютивної частини абзац 4 щодо поновлення позивача на посаді та абзац 7 щодо звернення постанови до негайного виконання, а абзац 5 щодо нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення викласти в новій редакції.

В решта частині постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - задоволити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на посаді, зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років, нарахування і виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - змінити, а саме, у резолютивній частині цієї постанови: виключити абзац 4 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді; виключити абзац 7 щодо звернення постанови до негайного виконання; абзац 5 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення викласти в такій редакції: «Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 72347,01 грн. з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів».

В решта частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.11.2015 року.