Справа № 815/4701/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4701/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» до Ректора Одеського державного аграрного університету ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправною дію відповідача щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію; стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 6350 грн., понесену у зв'язку з підготовкою позовної заяви відповідно до Договору про надання юридичних послуг від 11.03.2015 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.02.2015 р. Всеукраїнська громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» звернулась до ректора Одеського державного аграрного університету ОСОБА_1 із запитом (вх. № 174/1-15) про надання інформації про ВНЗ, яка є предметом суспільного інтересу у вигляді належним чином засвідчених документів за переліком. 13 лютого 2015 р. позивач отримав лист-відповідь № 01-19/01-181 від 10.02.2015 р., в якому викладено прохання уточнити запит, оскільки останній не відповідає вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». При цьому будь-яких витребуваних документів надано не було. На думку позивача, направлений ним запит повністю узгоджувався із приписами ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», що обумовлювало відповідний обовязок відповідача надати запитувані документи. Отже відповідачем неправомірно відмовлено у наданні публічної інформації про ВНЗ, у звязку із чим позивач звернувся за судовим захистом. Крім того, з метою оскарження дії відповідача позивач 11.03.2015 р. уклав Договір про надання юридичних послуг, за що 01.09.2015 р. сплатив Виконавцю 6350 грн., які на думку позивача підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Представник позивача до суду не зявився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; згідно наданого факсом до канцелярії суду клопотання, розгляд справи просив здійснити без його участі.

До суду зявилась представник відповідача, яка позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмови з підстав, викладених у письмових запереченнях. З наданих до суду письмових заперечень проти адміністративного позову вбачається, що відповідач просив відмовити задоволенні позову, посилаючись на невідповідність запиту позивача вимогам Закону України «Про доступ до публічної інформації». Зокрема, у запиті відсутні конкретні реквізити, що запитуються; чинне законодавство не зобовязує розпорядників інформації засвідчувати копії документів, які надаються у відповідь на запит, а передбачає максимально спрощений спосіб їх надання. Крім того, на офіційному сайті ВНЗ розміщено більшість запитуваної позивачем інформації, тобто є доступною та не потребує додаткового часу й коштів для її пошуку. Також на думку відповідача позивачем не доведено, що запитувана ним інформація становить значний суспільний інтерес.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що 02 лютого 2015 року ВГО «Комітет конституційно-правового контролю України» направила ректору Одеського державного аграрного університету запит на інформацію за № 174/1-15 з проханням надати належним чином засвідчені копії:

· Статуту вищого навчального закладу (далі ВНЗ);

· Свідоцтва про реєстрацію ВНЗ;

· Ліцензії на провадження ВНЗ освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них;

· Сертифікат про акредитацію освітньої програми ВНЗ;

· Витяг ВНЗ із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців;

· Перелік структурних підрозділі та робочих органів ВНЗ з вказанням їх адрес, телефонів, прізвищ керівників;

· Правила прийому до ВНЗ у 2015 році;

· Наказ про затвердження складу приймальної комісії ВНЗ у 2015 році;

· Перелік та вартість платних освітніх та інших послуг, які надаються ВНЗ та його структурними підрозділами;

· Плани роботи ВНЗ у сферах наукової, наукової-технічної та інноваційної діяльності.

13 лютого 2015 року на адресу позивача надійшов лист Одеського державного аграрного університету від 13.02.2015 року за № 67/1-15 з пропозицією конкретизувати, яку саме публічну інформацію про ВНЗ, що є предметом суспільного інтересу та відображена у наведених в запиті документах, слід надати. Також вказано, що запит на інформацію містить прохання надіслати належним чином засвідчені копії документів ВНЗ, що суперечить вимогам п.2 ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідно до ст.13 Закону університет являється розпорядником інформації щодо використання бюджетних кошті, а ректор університету інформації, повязаної із виконанням ним своїх обовязків. Ні Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Типова інструкція з діловодства в органах виконавчої влади не зобовязують розпорядників інформації засвідчувати копії документів, які надаються у відповідь на запит, а передбачає максимально спрощений спосіб їх надання. Запит містить вимогу надати документи, які містять конфіденційну інформацію, у зв'язку із чим запитувачу слід уточнити, яка інформація, що може міститись в документах, що створені або перебувають у володінні університету, є необхідною.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації».

За визначенням, наведеним в статті 1 названого Закону, публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання субєктами владних повноважень своїх обовязків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 3 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обовязком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних субєктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження субєктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, повязаної з виконанням їхніх обовязків.

Як встановлено матеріалами справи, Одеський державний аграрний університет є вищим навчальним закладом державної форми власності.

Положення ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» визначає вищий навчальний заклад державної форми власності як вищий навчальний заклад, заснований державою, що фінансується з державного бюджету і підпорядковується відповідному центральному органу виконавчої влади.

У відповідності до частин 3 та 4 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Обовязки розпорядників інформації визначені в статті 14 Закону. Так, розпорядники інформації зобовязані:

1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації;

6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та обєктивність наданої інформації.

Відповідно до частин 1 та 4 ст. 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше пяти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше пяти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обовязків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому чинним законодавством не передбачено вичерпного переліку інформації, що становить суспільний інтерес.

Аналізуючи критерії та умови, за яких можна вважати, що інформація є такою, що становить суспільний інтерес, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Таким чином, згідно аналізу положень законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію» суспільно необхідною є інформація, що становить суспільний інтерес, зокрема, яка забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обовязків, серед яких є право на освіту.

Частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначається перелік персональних даних фізичних осіб, які заборонено відносити до інформації з обмеженим доступом, зокрема не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Також аналіз положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» про конфіденційну інформацію дає підстави виокремити такі її ознаки: 1) встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; 2) суб'єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; 3) публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (частини перша і друга статті 13 Закону); 4) у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (частини п'ята і шоста статті 6 Закону).

Із запиту позивача вбачається, що запитувана ним інформація відноситься до сфери освіти, стосується, у тому числі, умов вступу до ВНЗ, тобто спрямована на забезпечення права на отримання освіти, передбаченого статтею 53 Конституції України.

У позовній заяві вказано, що ВГО «Комітет конституційно-правового контролю України» протягом останніх восьми років системо здійснює юридичну експертизу документів, моніторинг та громадських контроль за здійсненням зарахування до вищих навчальних закладі, дотримання державних стандартів освіти, забезпечення належного рівня знань. До юридичної експертизи на платній основі долучаються адвокати та інші фахівці в галузі права, які проводять правову оцінку (правовий аналіз, юридичну експертизу тощо) документів, що регулюють питання дотримання чинного законодавства України вищими навчальними закладами України, Міністерством освіти і науки України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що запитувана позивачем інформація необхідна останньому для забезпечення реалізації конституційного права громадян на освіту, а тому може вважатись інформацією, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обовязку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

На підставі викладеного, виходячи зі змісту запиту, а також наведених вище положень п. 3 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ст. 1 Закону України «Про вищу освіту», суд приходить до висновку, що позивачу безпідставно не надано доступ до публічної інформації, у зв'язку із чим п.1 прохальної частини позову підлягає задоволенню.

В той же час суд враховує, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не уповноважує розпорядників завіряти надані у відповідь на запит копії документів та не надає запитувачу права вимагати такого завірення, на що вірно звернув увагу відповідач у запереченнях та в листі № 01-19/01-181 від 10.02.2015 р. У зв'язку із цим суд відхиляє відповідні доводи позивача в якості підстав обґрунтування позовних вимог.

Також суд критично оцінює доводи відповідача про те, що запит № 174/1-15 від 02.02.2015 р. потребував уточнення, оскільки не відповідав всім вимогам, що передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації», оскільки в запиті не було зазначено реквізитів запитуваних документі, їх опису та змісту.

Так, згідно ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії запиту № 174/1-15 від 02.02.2015 р., останній містить всі визначені Законом реквізити, що обумовлювало відповідний обовязок розпорядника інформації надати відповідь на вказаний запит. При цьому посилання відповідача на п.2 ч.5 ст.19 Закону щодо не зазначення запитувачем реквізитів, опису та змісту запитуваних документів на увагу не заслуговують, оскільки такі відомості можуть зазначатися лише у разі, якщо запитувачу останні відомі.

При цьому суд критично оцінює доводи відповідача про те, що запитувана інформація для абітурієнтів та інших осіб розміщена на офіційному інтернет-ресурсі ВНЗ, оскільки це не нівелює обовязок розпорядника інформації надати відповідь на запит до публічної інформації в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Поряд із тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 6350 грн., яку позивач сплатив за Договором про надання юридичної допомоги від 11.03.2015 р.

Так, позивач в обґрунтування вказаних вимог в уточненій позовній заяві вказує, що у зв'язку із відмовою відповідача задовольнити запит на інформацію ВГО «Комітет конституційно-правового контролю України» (Замовник) 11.03.2015 р. уклало із ОСОБА_2 (Виконавець) Договір про надання юридичних послуг, за яким Виконавець взяв на себе зобовязання підготовити до подати у строк до 31.08.2015 р. адміністративний позов. Вартість послуг визначена в розмірі 6350 грн. (п.4.1 Договору), яку позивачем сплачено 27.08.2015 р. згідно платіжного доручення № 27.

За приписами частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно ч. ч. 1, 2, 4 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, вину відповідача.

При цьому на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Однак установлені судом обставини, з урахуванням вищенаведених норм матеріального права, не дають змоги дійти однозначного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування шкоди, яка зводиться до сплаченої позивачем суми за складання адміністративного позову, тобто фактично є витратами на правову допомогу.

У свою чергу, згідно ч.1 ст.90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У рішенні № 6-рп/2013 від 11.07.2013 року по справі № 1-4/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що правовою допомогою, яка включається в судові витрати, є допомога, яка надана безпосередньо в суді.

Таким чином, компенсація судових витрат здійснюється саме за участю особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

При цьому, в межах даної справи судом не проводились окремі процесуальні дії поза судовим засіданням і представник позивача в ході судового розгляду не ознайомлювався із матеріалами справи; справа розглянута без участі сторони позивача у відповідності до заявленого клопотання.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат в сумі 6350 гривень, заявлених позивачем до відшкодування в якості матеріальної шкоди.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» частково обґрунтовані, у звязку із чим підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» задовольнити частково.

Визнати протиправною дію Ректора Одеського державного аграрного університету ОСОБА_1 щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію від 02.02.2015 р. № 174/1-15.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк