Справа № 826/10180/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 листопада 2015 року (в порядку письмового провадження) № 826/10180/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"
до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України
про скасування постанови
Суддя: Кротюк О.В.

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - позивач) та просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову №380190 від 03.05.2015 «Про правопорушення, пов'язане із здійсненням перевізником міжнародних перевезень».

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач при складанні протоколу та постанови помилково визначив авіаперевізника - Приватне акціонерне товариство «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України», як правопорушника, що не виконав обов'язок перевірити перед початком міжнародного повітряного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів необхідних для в'їзду до держави прямування. За таких обставин, притягнення до відповідальності позивача є помилковим та необґрунтованим, а постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

В порядку частини 6 ст.128 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Постановою Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 13.05.2015 №380190 (далі - оскаржувана постанова) про правопорушення пов'язане із здійсненням міжнародних пасажирських перевезень встановлено порушення, що призвело до перевезення 23 жовтня 2014 року рейсом AUI № 713 сполученням «Відень Одеса», Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» через державний кордон України в міжнародному пункті пропуску для повітряного сполучення «Одеса-Аеропорт» м. Одеса без належних документів для в'їзду до держави (Україна) пасажира - іноземця - громадянки Індії ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, яка під час проходження паспортного контролю пред'явила посадовим особам Державної прикордонної служби України національний закордонний паспорт громадянина Індії № НОМЕР_1 без візи України, що не надавало вказаній громадянці право на перетинання державного кордону України (міжнародний договір між Україною та Індією про взаємні безвізові поїздки не укладався). Вказане в свою чергу, є порушенням ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», в зв'язку з чим, на позивача накладено штраф у розмірі 9000, 00 грн.

Судом встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови слугував Протокол про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 03.05.2015 №380190, в якому зазначено, що громадянка Індії ОСОБА_1 (ОСОБА_1), пред'явила на паспортний контроль документ - НЗП Індії серії НОМЕР_1, в якому відсутня в'їзна віза України, що не дає права на в'їзд на територію України.

Як вбачається з постанови від 13.05.2015 №380190 у справі про правопорушення, пов'язане з відповідальністю перевізника під час здійснення міжнародних пасажирський перевезень, відповідач посилається на порушення позивачем ч.1 ст.1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Позивач вважає вказану вище постанову протиправною, в зв'язку з чим звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначено Законом України «Про державну службу України» 3 квітня 2003 року N 661-IV (далі - Закон N 661-IV).

За змістом ст. 19 Закону вказаного закону на Державну прикордонну службу України, відповідно до визначених законом завдань, покладаються: здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб, транспортних засобів, вантажів в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю, а також реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в установленому порядку прибувають в Україну, та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в'їзду - виїзду, а також здійснення фіксації біометричних даних іноземців та осіб без громадянства під час здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в'їзду - виїзду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» 10 січня 2002 року N 2920-III (далі - Закон N 2920-III ) підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами громадянка Індії ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, під час проходження паспортного контролю пред'явила посадовим особам Державної прикордонної служби України національний закордонний паспорт громадянина Індії № НОМЕР_1 без візи України.

Згідно тверджень та доводів позивача, у громадянки Індії ОСОБА_1 (ОСОБА_1) була відсутня необхідність покидати транзитну зону Міжнародного аеропорту Одеса, як для отримання багажу, так і для послідуючої реєстрації на наступний рейс, а також повторного перетинання державного кордону України, що в свою чергу обумовлювало відсутність підстав для отримання останньою відповідної візи.

Суд відхиляє вказані покликання позивача з огляду на наступне.

Наказом генерального директора міжнародного аеропорту Одеса від 02.07.2014 №29/аг «Про межі території пункту пропуску» транзитного залу або приміщення для транзитних пасажирів у пункті пропуску через державний кордон України для міжнародного повітряного сполучення «Одеса» не передбачено.

З вказаного слідує, що можливість у пасажирів знаходитися у транзитній зоні аеропорту не має, з огляду на її відсутність. Таким чином твердження позивача про те, що громадянка Індії ОСОБА_1 (ОСОБА_1) не мала перетинати в міжнародному аеропорту Одеса державний кордон України, а лише здійснювала пересадку на інший рейс є помилковим.

Між тим, суд вважає за необхідне наголосити, що покликання позивача на порушення вищевказаним наказом міжнародного договору та оціночні поняття (судження) щодо зниження привабливості для відвідування іноземними громадянина України не містять під собі жодного правового підгрунття, що в свою чергу дає суду підстави відхилити вказані доводи з огляду на наступне.

Суд наголошує, що предметом розгляду адміністративної справи є постанова від 13.05.2015 №38019, а не наказ від 02.07.2014 №29/аг.

У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» 22 вересня 2011 року N 3773-VI (далі - Закон N 3773-VI) транзитний проїзд іноземців та осіб без громадянства через територію України здійснюється за наявності у них транзитної української візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Правила транзитного проїзду через територію України іноземців та осіб без громадянства затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 20 Закону N 3773-VI).

Так, процедуру оформлення іноземцям та особам без громадянства віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, зберігання та надсилання бланків візових етикеток до уповноважених органів, знищення бланків візових етикеток, а також оформлення документа, що дає право на перетинання державного кордону в межах місцевого прикордонного руху визначено «Правилами оформлення віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію», що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N 567 (далі - Правила №567).

Згідно п. 2 вказаних правил віза це наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду або для транзитного проїзду через територію України протягом відповідного строку.

Візи залежно від мети поїздки поділяються на такі типи, що позначаються літерним та цифровим кодом (літерами латинського алфавіту - в машинозчитуваній зоні), зокрема, транзитна віза (позначається літерою B, у машинозчитуваній зоні - VB). Оформляється іноземцям та особам без громадянства у разі транзитного проїзду через територію України до третьої держави, а також здійснення транзитного перевезення вантажів і пасажирів автомобільним транспортом (пп. 1 п. 11 Правил №567).

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку про те, що транзитний проїзд іноземців та осіб без громадянства через територію України здійснюється за наявності у них транзитної української візи, що оформлена відповідно до Правил №567.

Тобто, іноземець та особа без громадянства при здійснені транзитного поїзду через територію України має оформити транзитну українську візу, за виключенням інших випадків передбачених законодавством та міжнародними договорами України.

Суд наголошує, що позивач ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не покликався на законодавство чи міжнародний договір України щодо відсутності підстав для оформлення української транзитної візи громадянкою Індії ОСОБА_1 (ОСОБА_1), а судом вказаних обставин не встановлено.

В той же час, суд відмітить, що Конвенцією про міжнародну цивільну авіацію (Чиказька конвенція, 1944 року. Україна приєдналася до Конвенції 10 серпня 1992 року, Конвенція набула чинності для України 9 вересня 1992 року ) встановлено відповідальність підприємств (їх об'єднань), установ та організацій незалежно від форм власності, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, за перевезення пасажирів через державний кордон України без належних документів для в'їзду в Україну.

Пунктом 3.33 Додатку 9 «Спрощення формальностей» до Конвенції про міжнародну цивільну авіацію визначено та покладено обов'язок на експлуатантів повітряних суден приймати необхідні заходи у пункті посадки на борт повітряного судна щодо перевірки наявності дійсних проїзних документи для в'їзду до країни призначення і транзиту.

Статтею 11 Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнює Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності (далі-Протокол), прийнятий резолюцією 55/25 Генеральної Асамблеї ООН 15 листопада 2000 року (протокол ратифіковано Законом України № 1433-IV від 04.02.2004 року, набув чинності для України 21.05.2004 року) передбачено, що кожна Держава учасниця вживає законодавчих та інших відповідних заходів для попередження і виявлення незаконного ввозу мігрантів.

У відповідних випадках такі заходи включають встановлення для комерційних перевізників, у тому числі будь-якої транспортної компанії або власника зобов'язання переконатися у тому, що всі пасажири мають документи необхідні для в'їзду до приймаючої держави (пункт 3 статті 11 Протоколу). Кожна держава-учасниця вживає необхідних заходів, відповідно до свого внутрішнього законодавства для того, щоб передбачити санкції за порушення зобов'язання, встановленого в пункті 3 статті 11 Протоколу.

Таким чином, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, а також норми наведеного законодавства, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова була винесена відповідачем в межах компетенції, згідно вимог чинного законодавства та фактичних обставин справи.

Статею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 71 КАС України, регламентує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятої ним постанови від 13.05.2015 №380190.

Натомість позивач не надав суду допустимих доказів на обґрунтування заявлених ним позовних вимог.

Вказане в сукупності обумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи та заперечення не спростовують встановленого вище судом.

Керуючись ст. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтею 186 КАС України та набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Кротюк