Справа № 815/2425/15
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2425/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.;

за участі:

секретаря судового засідання Свириди Х.С.;

представника позивача ОСОБА_1 (довіреність від 20.04.2015 року);

представника відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 11.03.2015 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до Державної фінансової інспекції в Одеській області про визнання нечинним п.3 та п.2 вимоги № 850-16/884 від 20.03.2015 року, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Одеській області в якому просив суд визнати нечинним п.3 констатуючої частини вимоги та п.2 резолютивної частини вимоги Державної фінансової інспекції в Одеській області № 850-16/884 від 20.03.2015 року в частині вимог розглянути питання про притягнення працівників підприємства винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності та пропозиції для усунення порушень законодавства стягнути з винних осіб у порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106681,80 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

В період з 12.01.2015 року по 13.02.2015 року співробітники Державної фінансової інспекції в Одеській області провели ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» за період з 01.10.2012 року по 01.01.2015 року.

За результатами цієї ревізії 23.02.2015 року відповідач склав акт № 850-16/2, яким, крім іншого, встановлені порушення позивачем ст.15 Закону України «Про оплату праці», ст.1 Закону України «Про колективні договори і угоди» Колективною угодою на 2012-2015 роки Додатком 7 «Годинні тарифні ставки і оклади працівників підприємства Ізмаїлтеплокомуненерго» посадові оклади начальників районів не передбачені, в результаті чого працівникам підприємства за період жовтень-грудень 2012, 2013 та 2014 року зайво нараховано та сплачено коштів у сумі 77835,84 грн. (в тому числі в розрізі років: 2012 7185,43 грн., 2013 28532,24 грн., 2014 42118,17 грн.) та як наслідок зайво сплачено єдиного соціального внеску у сумі 28845,96 грн. (в тому числі в розрізі років: 2012 2662,92 грн., 2013 10574,05 грн., 2014 15608,99 грн.).

На підставі цього акту ревізії позивача від 23.02.2015 року № 850-16/2 Державна фінансова інспекція в Одеській області прийняла вимогу № 850-16/884 від 20.03.2015 року, якою вимагала у Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» розглянути питання про притягнення працівників підприємства, винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності. Для усунення зазначених порушень законодавства Державна фінансова інспекція в Одеській області запропонувала Комунальному підприємству «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» стягнути з винних осіб у порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106681,80 грн.

Позивач не погоджується з п.3 констатуючої частини вимоги та п.2 резолютивної частини вимоги Державної фінансової інспекції в Одеській області № 850-16/884 від 20.03.2015 року в частині вимог розглянути питання про притягнення працівників підприємства винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності та пропозиції для усунення порушень законодавства стягнути з винних осіб у порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106681,80 грн., та вважає її незаконною.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві, уточненому адміністративному позові та письмових поясненнях (а.с.51-52, 170, 203-204).

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову (а.с.151-155, 189-192).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» створено відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Господарського та Цивільного кодексів та діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням Ізмаїльської міської ради 27.04.2007 року, який зареєстрований Виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради за № 4000260.

Відповідно до плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Одеській області на 1 квартал 2015 року, на підставі направлень на проведення ревізії від 06.01.2015 року № 4, 5, 6, 7, від 14.01.2015 року № 9 в період з 12.01.2015 року по 13.02.2015 року співробітники Державної фінансової інспекції в Одеській області провели ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» за період з 01.10.2012 року по 01.01.2015 року.

За результатами проведеної ревізії 23.02.2015 року відповідач склав акт № 850-16/2 про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» за період з 01.10.2012 року по 01.01.2015 року (а.с.112-143).

В акті ревізії встановлені наступні порушення з боку позивача, крім іншого:

- ст.15 Закону України «Про оплату праці», ст.1 Закону України «Про колективні договори і угоди» Колективною угодою на 2012-2015 роки Додатком 7 «Годинні тарифні ставки і оклади працівників підприємства Ізмаїлтеплокомуненерго» посадові оклади начальників районів не передбачені, в результаті чого працівникам підприємства за період жовтень-грудень 2012, 2013 та 2014 року зайво нараховано та сплачено коштів у сумі 77835,84 грн. (в тому числі в розрізі років: 2012 7185,43 грн., 2013 28532,24 грн., 2014 42118,17 грн.) та як наслідок зайво сплачено єдиного соціального внеску у сумі 28845,96 грн. (в тому числі в розрізі років: 2012 2662,92 грн., 2013 10574,05 грн., 2014 15608,99 грн.) (а.с.120-121).

На підставі акту про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» за період з 01.10.2012 року по 01.01.2015 року від 23.02.2015 року № 850-16/2 Державна фінансова інспекція в Одеській області прийняла вимогу № 850-16/884 від 20.03.2015 року (а.с.54-55).

В зазначеній вимозі Державна фінансова інспекція в Одеській області вимагала у Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», крім іншого, розглянути питання про притягнення працівників підприємства, винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності, а для усунення зазначених порушень законодавства пропонувала стягнути з винних осіб у порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106681,80 грн.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про визнати нечинним п.3 констатуючої частини вимоги та п.2 резолютивної частини вимоги Державної фінансової інспекції в Одеській області № 850-16/884 від 20.03.2015 року в частині вимог розглянути питання про притягнення працівників підприємства винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності та пропозиції для усунення порушень законодавства стягнути з винних осіб у порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106681,80 грн. не належать до задоволення.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобовязань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообовязкового державного соціального страхування, бюджетних установах і субєктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю субєктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Згідно з абз.1 ст.4 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Відповідно до п.7 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Тобто, суд встановив, що відповідачеві надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів підконтрольної установи та у разі виявлення порушень законодавства предявляти обовязкові до виконання вимоги щодо усунення таких порушень.

В своїй позовній заяві позивач просить суд визнати нечинним п.3 констатуючої частини вимоги відповідача № 850-16/884 від 20.03.2015 року. Пункт 3 констатуючої частини вимоги № 850-16/884 від 20.03.2015 року зазначає встановлене під час ревізії порушення законодавства, а саме: ст.15 Закону України «Про оплату праці», ст.1 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.97 Кодексу законів про працю України в частині дотримання норм і гарантій передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, Колективною угодою на 2012-2015 роки Додатком 7 «Годинні тарифні ставки і оклади працівників підприємства» посадові оклади начальників районів встановлено у завищеному розмірі, в результаті чого працівникам підприємства за період жовтень-грудень 2012, 2013 та 2014 року зайво нараховано та сплачено коштів у сумі 77835,84 грн. та як наслідок зайво сплачено єдиного соціального внеску у сумі 28845,96 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) підприємству на загальну суму 106681,80 грн.

Суд встановив, що п.3 констатуючої частини вимоги відповідача № 850-16/884 від 20.03.2015 року кореспондується з висновками акту ревізії від 23.02.2015 року № 850-16/2 (сторінка 18-19 акту ревізії) та не містить будь-яких вимог та спонукань для позивача, а лише відображає встановлені під час ревізії порушення.

В акті ревізії зазначено, що колективною угодою визначено, що для встановлення посадових окладів застосовується коефіцієнт співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду основного виробництва згідно з Додатком 3 Галузевої угоди. Відповідно до Додатку 3 до Галузевої угоди для начальників районів визначено коефіцієнт співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду основного виробництва 2,15-2,35, тоді як фактично начальникам районів застосовано завищений коефіцієнт, який передбачений для головного економіста, головного енергетика, головного механіка та інших начальників служб 2,3-2,9. Згідно з п.3.3.8 Галузевої угоди класифікація робіт за відповідними тарифними розрядами, внесення робітників до певних кваліфікаційних розрядів, а керівників, професіоналів і фахівців до кваліфікаційних категорій проводиться відповідно до тарифно-кваліфікаційних довідок з урахуванням консультацій з профспілками. Однак, в ході ревізії тарифно-кваліфікаційні довідки надано не було. Внаслідок встановлення посадових окладів начальникам районів підприємства за завищеним коефіцієнтом зайво нараховано та сплачено заробітної плати, що призвело до завдання підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 106681,80 грн.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч.2 ст.97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з ст.130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Тобто, суд вважає, що вимога відповідача про зобовязання розглянути питання про притягнення працівників підприємства винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності є правомірною та прийнята на підставі встановлених в ході проведеної ревізії обставин.

Суд зазначає, що відповідно до п.п.10, 13, 15 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право: звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку; порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

За результатами проведеної ревізії відповідач виявив завдані позивачеві збитки та визначив їхній розмір. При цьому, пунктом 2 резолютивної частини вимоги № 850-16/884 від 20.03.2015 року відповідач вимагав розглянути питання про притягнення працівників підприємства винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності та пропонував для усунення зазначених порушень законодавства стягнути з винних осіб у порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106681,80 грн.

Суд зазначає, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обовязковою до виконання.

Відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи обєкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Таким чином, суд встановив, що орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених під час перевірки підконтрольних установ, яка обовязкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

З огляду на матеріали справи суд встановив, що п.3 констатуючої частини вимоги та п.2 резолютивної частини вимоги № 850-16/884 від 20.03.2015 року вказують на виявлені збитки, їхній розмір та пропозицію щодо їх відшкодування.

Тобто, оскільки збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення та можливість повернення перевіряє суд, який розглядає такий позов, а не позов підконтрольної установи про визнання такої вимоги неправомірною.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 15.04.2014 року № 21-40а14 та № 21-63а14.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не належать до задоволення.

Згідно з ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 чт.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки суд по справі свідків не залучав та не призначав проведення судових експертиз, розподіл судових витрат не здійснюється.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2015 року.

Суддя М.М. Кравченко