Справа № 826/12199/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 листопада 2015 року № 826/12199/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна інжинірінгова компанія»
до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києва
про визнання протиправною відмови та визнання податкової декларації,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна інжинірінгова компанія" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправною відмови № 709/10/26-56-11-02-05 від 02.06.2015 та визнання податкової декларації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було неправомірно визнано податкову декларацію позивача з податку на додану вартість за травень 2015 року неподаною з підстав недостовірності місцезнаходження (місця проживання) платника податків, зазначеного в ній, оскільки місцезнаходження позивача у податковій декларації було вказано вірно та відповідає місцезнаходженню позивача, яке міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Представник позивача у судовому засіданні 24.09.2015 підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення на адміністративний позов відповідач обґрунтовує тим, що за результатами проведених заходів щодо встановлення фактичного місцезнаходження позивача, встановлено відсутність позивача за місцезнаходження, зазначеним у податковій декларації з податку на додану вартість за травень 2015 року, що підтверджується довідкою від 02.06.2015 № 2596/07, повідомленням про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за формою № 18-ОПП № 1128/26-56-11-01 від 02.06.2015.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

02.06.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна інжинірінгова компанія" направило до відповідача засобами електронного зв'язку податкову декларацію з податку на додану вартість за травень 2015 року разом із додатками 2, 5, яка відповідно до квитанції № 2 була отримана податковим органом.

Державна податкова інспекція у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві листом № 7099/10/26-56-11-02-05 від 02.06.2015 повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна інжинірінгова компанія" про те, що надіслана податкова декларація з податку на додану вартість за травень 2015 року з реєстраційним № не вважається податковою декларацією, оскільки при її заповненні було порушено норми пункту 48.3 статті 48 Податкового кодексу України, так як зазначено відомості, які не відповідають дійсності, зокрема інформація щодо місцезнаходження, що є обов'язковим реквізитом податкової декларації.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна інжинірінгова компанія", не погоджуючись з такою позицією контролюючого органу, звернулось з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із вимогами пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

Згідно із пунктом 48.1 статті 48 Податкового кодексу України, податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Відповідно до пункту 49.15 статті 49 Податкового кодексу України, податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

В пункті 48.3 статті 48 Податкового кодексу України закріплено, що податкова декларація повинна містити обов'язкові реквізити, зокрема: місцезнаходження (місце проживання) платника податків.

Пунктом 48.7 статті 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

За вимогами пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України, прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Відповідно до пункту 49.11 статті 49 Податкового кодексу України, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови

З аналізу наведених норм Податкового кодексу України, вбачається, що відмовити у прийнятті податкової декларації податковий орган може лише за умови, коли форма податкової декларацій не містить обов'язкових реквізитів, у такому випадку податковий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Відповідач в листі № 7099/10/26-56-11-02-05 від 02.06.2015 зазначає, що причиною не визнання податкової звітності податковою декларацією з податку на додану вартість за травень 2015 року є зазначення у ній позивачем недостовірного місцезнаходження (місцепроживання) платника податків.

Згідно із пунктом 45.2 статті 45 Податкового кодексу України, податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

В частині першій статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" зазначено, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до абзацу 7 частини другої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи, зокрема, місцезнаходження юридичної особи.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що інформація щодо місцезнаходження юридичної особи, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців вважається достовірною до внесення до нього відповідних змін.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна інжинірингова компанія", виданого станом на 20.05.2015, місцезнаходженням позивача є місто Київ, вулиця Ярославська, будинок 4 літера Б.

Позивачем в графі 6 (місцезнаходження платника податку) податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період травень 2015 року зазначено адресу: 04071, м. Київ, вулиця Ярославська, будинок 4 літера Б.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем у податковій декларації з податку на додану вартість за травень 2015 року зазначено достовірну адресу місцезнаходження.

Твердження відповідача про те, що позивачем у податковій декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період травень 2015 року зазначено недостовірну адресу, яке ґрунтується на тому, що відповідно до повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за формою № 18-ОПП № 833/26-56-11-01-20 від 02.06.2015 місцезнаходження позивача за адресою: 04071, м. Київ, вулиця Ярославська, будинок 4 літера Б не встановлено, не відповідає дійсності та є необґрунтованим з огляду на те, що належним доказом незнаходження юридичної особи за адресою місцезнаходження внесеною до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців є внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру.

Проте, як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна інжинірингова компанія", виданого станом на 20.05.2015, запис про не підтвердження відомостей про юридичну особу відсутній, крім того, наявний запис, що 18.05.2015 підтверджено відомості про юридичну особу.

Таким чином, відповідачем було неправомірно не визнано податковою декларацією податкову звітність з податку на додану вартість за травень 2015 року з реєстраційним № , а, відтак, позовна вимога про визнання відмови протиправною підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 49.13 статті 49 Податкового кодексу України, у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Згідно із пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України, за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Отже, встановлення протиправності відмови відповідача щодо прийняття податкової декларації позивача з податку на додану вартість за травень 2015 року повертає сторін спірних правовідносин у первісний стан, який існував до прийняття такої протиправної відмови, а отже податкова декларація з податку на додану вартість позивача за травень 2015 року є такою, що прийнята як податкова декларація у день її фактичного отримання, відповідно до пункту 49.13 статті 49 Податкового кодексу України, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києва від 02.06.2015 року № 709/10/26-56-11-02-05 щодо неприйняття декларації з податку на додану вартість, додатку 2 до податкової декларації з податку на додану вартість «Розрахунок суми від'ємного значення попередніх податкових періодів до 01 лютого 2015 року», додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» за травень 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна інжинірингова компанія».

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов