Справа № 826/6831/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 листопада 2015 року письмове провадження № 826/6831/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - відповідач або ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві), в якому просив суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_2, зокрема, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що був накладений постановою від 24.05.1999 року № 2-2238/99.

2. Зобов'язати відповідача винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, накладеного постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 28.10.2003 року.

3. Зобов'язати відповідача в передбаченому законом порядку звернутись до Органу державної реєстрації прав (Державної реєстраційної служби України) для внесення до Державного реєстру прав запису про припинення обтяження (зняття арешту з майна в тому числі, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.1999 року № 2-2238/99.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність у вигляді не зняття арешту з майна ОСОБА_2, - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на яку було накладено арешт у виконавчому провадженні про сплату аліментів, яке було закінчене у зв'язку з добровільною сплатою в повному обсязі заборгованості ОСОБА_2, чим порушені права позивача як спадкоємця ОСОБА_2

Відповідач явку уповноваженого представника в жодне судове засідання не забезпечив, письмових пояснень чи заперечень по суті заявлених позовних вимог суду не подав.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані представником позивача документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.08.1985 року, 02.08.1985 року між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 було укладено шлюб, після чого дружині присвоєне прізвище ОСОБА_2. Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 04.01.1986 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_1, батьками якого зазначені гр. ОСОБА_2 - батько, ОСОБА_4 - мати.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 24.05.1999 року у справі № 2-2238/99 з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на сина ОСОБА_1 в розмірі ј частини заробітку/доходу, але не менше Ѕ неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 16.06.1999 року та досягнення дитиною повноліття.

За виконавчим листом Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.1999 року № 2-2238, відповідачем було відкрито виконавче провадження, в межах якого, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.10.2003 року, був накладений арешт на все майно, що належить ОСОБА_2

При цьому, згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про закінчення виконавчого провадження від 10.01.2004 року, було закінчено виконавче провадження за виконавчим листом Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.1999 року № 2-2238, у зв'язку з виплатою аліментів у повному обсязі до повноліття.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер.

Як зазначає позивач, під час оформлення спадщини та перевірки даних за Єдиним реєстром заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів з'ясувалося, що все майно ОСОБА_2 знаходиться під арештом на підставі постанови відповідача від 28.10.2003 року, що підтверджується витягом з відповідного Реєстру № 63265176 від 12.07.2014 року.

Листом ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 24.07.2014 року № Д/15 ОСОБА_4 було повідомлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.1999 року № 2-2238 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів, яке 28.10.2004 року згідно пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» було завершене та направлено за належністю до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві. Також, зазначеним листом, повідомлено, що відповідно до пункту 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 року № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, у зв'язку з чим, виконавче провадження знищено.

Крім того, за результатом розгляду звернення ОСОБА_4 від 05.08.2014 року щодо зняття арешту з майна, яке належить ОСОБА_2, ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві листом від 12.08.2014 року № 63600 повідомило, що перевіркою книг реєстрації виконавчих проваджень переданих державним виконавцям з 2011 та по теперішній час, та згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі документи боржником по яких є ОСОБА_2, на виконання до Відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Перевірити факт перебування на виконанні в 2004 році виконавчих проваджень по яких боржником є ОСОБА_2, не виявляється можливим, оскільки відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, книги реєстрації виконавчих проваджень переданих державним виконавцям та завершені виконавчі провадження за період з 2004 року по 2010 рік знищено, у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Зважаючи на вищевикладене зняття арешту з майна можливо лише в судовому порядку.

З огляду на вищенаведене в сукупності, за для захисту своїх прав як спадкоємця, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідними позовними вимогами.

Дослідивши та надавши оцінку, за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон).

Відповідно до статті 37 Закону (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження підлягає закінченню, крім іншого, в разі фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Копія постанови у 3-денний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ.

Постанова про закінчення виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або до суду у 10-денний строк.

За правилами статті 38 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред'явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Згідно частини 1, 2 статті 59 Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання.

Аналогічні норми передбачені й в чинній редакції Закону, а саме у статтях 49-50, 60.

З огляду на вищенаведене, за результатом дослідження постанови органу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження від 10.01.2004 року, судом встановлено, що у відповідній постанові не зазначено про скасування арешту, накладеного на все майно ОСОБА_2 постановою від 28.10.2003 року, що свідчить про порушення відповідачем вимог статті 38 Закону та допущення бездіяльності щодо не скасування арешту з усього майна ОСОБА_2

При цьому, враховуючи, що позивачем подані до суду докази належності ОСОБА_2 майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також помилкового зазначення невірних реквізитів постанови, якою було накладено арешт на майно ОСОБА_2, а саме: від 24.05.1999 року № 2-2238/99 замість 28.10.2003 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не зняття (скасування) арешту з майна ОСОБА_2, в частині квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За правилами частини 2 статті 60 Закону (чинна редакція), у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно частини 1, 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

З аналізу наведених норм вбачається, що адміністративний суд не має повноважень щодо зобов'язання відповідача прийняти певне рішення, отже вимога позивача про зобов'язання відповідача винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

В той же час, враховуючи наведені норми Закону, виходячи з допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не зняття (скасування) арешту з майна ОСОБА_2 під час закінчення виконавчого провадження, суд, з метою повного захисту інтересів позивача, вважає за доцільне зобов'язати відповідача вчини дії, передбачені частиною 2 статті 60 Закону.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача в передбаченому законом порядку звернутись до Органу державної реєстрації прав (Державної реєстраційної служби України) для внесення до Державного реєстру прав запису про припинення обтяження (зняття арешту з майна в тому числі, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.1999 року № 2-2238/99, суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Частиною 1 статті 5 зазначеного закону закріплено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відповідно до частини 8 та 9 статті 16 зазначеного закону, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу або посадової особи, якими встановлено обтяження, особи, в інтересах якої встановлено обтяження, уповноваженої ними особи.

Державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

За приписами пункту 2.1. Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

Таким чином, порядок припинення обтяження та внесення записів до Державного реєстру прав про таке припинення, чітко регламентований діючим законодавством та потребує вчинення певного алгоритму дій, як заінтересованою особою, так і органом державної реєстрації, доказів вчинення яких позивачем суду не надано.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_2, зокрема, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

3. Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві вчини дії, передбачені частиною 2 статті 60 Закону.

4. В іншій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій