Справа № 185/7017/15-а(2-а/185/455/15)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
05 листопада 2015 рокусправа № 185/7017/15-ц
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.
суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю
за участю секретаря судового засідання: Шелепової Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Павлоградського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області
на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2015 року по справі №185/7017/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-
в с т а н о в и В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову №146 від 09.06.2015 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрити. Вказаною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з тим, що 05.06.2015 року позивач, який є директором ПП фірма «КАИ-Центр», не забезпечив поставку автобусів «БАЗ» А079 і «Богдан» на збірний пункт Павлоградського ОМВК.
В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на відсутність правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оборону, оскільки будь-яких порушень такого законодавства ним вчинено не було. Позивач вказував на те, що представники військового комісаріату не вручали йому наряд на поставку автобусів, а складений посадовими особами відповідача акт від 02.06.2015р. про відмову від отримання наряду не відповідає дійсним обставинам, оскільки у цей день позивач перебував у відрядженні та фізично не міг відмовитися від отримання вказаного наряду. Крім цього, позивач вказував на те, що у підприємства у власності не перебуває автобус «Богдан», який вимагав надати відповідач, а відносно іншого автобусу «БАЗ» позивач повідомляв відповідача про те, що вказаний автобус придбаний у кредит та перебуває у заставі. Даний автобус знаходиться на території АРК Крим в несправному стані і можливості вивезти його з окупованої території не існує. Вказуючи на необґрунтованість підстав для притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з позовом.
Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2015 року по справі №185/7017/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено, а саме визнано протиправною та скасовано постанову т.в.о. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_2 № 146 від 09 червня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 210-1 КУпАП та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в розмірі 1700 грн.
Постанова суду мотивована встановленими обставинами справи, які за позицією суду першої інстанції, свідчать про те, що позивач не відмовлявся від отримання наряду на поставку автобусів. У день складення акту про відмову від одержання наряду позивач перебував у відрядженні за межами області, що підтверджено належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим фізично не міг отримати його або відмовитися від отримання такого наряду. Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з огляду на обставини, які викладені в оскарженій постанові.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Павлоградський об`єднаний міський
військовий комісаріат Дніпропетровської області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Заявник апеляційної інстанції вказує на те, що надані відповідачем докази, в їх сукупності, свідчать про обізнаність позивача про необхідність надання у розпорядження військового комісаріату двох автобусів, які визначені в наряді від 02.06.2015р. Позивач був присутнім при складенні адміністративного протоколу та під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, але про те, що він не знав про наявність наряду та не відмовлявся від його отримання, відповідача не повідомляв.
Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є директором Приватного підприємства фірма «КАИ-Центр», що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Плеханова, 23-а.
08 червня 2015 року посадовою особою Павлоградського ОМВК відносно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення №146 за частиною 1 статті 210-1 КУпАП, відповідно до якого 05.06.2015 року о 08.00 год. директор ПП фірма «КАИ-Центр» ОСОБА_1 не забезпечив доставку техніки на збірний пункт, а саме автобусів «БАЗ» - 1 од., «Богдан» - 1 од. до м. Дніпропетровська вул. Шмідта, 16, чим порушив ч. 3, ст. 6 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» п. 14 Постанови КМУ від 28.12.2000 року № 1921 (а.с. 38).
Постановою т.в.о. військового комісара Павлоградського ОМВК від 09.06.2015 року №146 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 210-1 КупАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. (а.с. 7). Постанова винесена на підставі акту про відмову у отриманні наряду від 02.06.2015 року та протоколу про адміністративне правопорушення № 146 від 08.06.2015 року.
Згідно акту про відмову в отримані наряду від 02.06.2015 року, керівник ПП фірма «КАИ-Центр» ОСОБА_1 відмовився отримувати наряд на поставку техніки до партії № В3678 автобусу Богдан - 1 од., БАЗ - 1 од., на 05.06.2015 року. Від підпису у акті ОСОБА_1 відмовився (а.с. 39).
Правомірність та обґрунтованість постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є предметом спору, який передано на вирішення суду.
За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Згідно вимог ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від десяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регламентовано Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ.
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 3543 військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою і поширюється на центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, у тому числі на залізниці, порти, пристані, аеропорти, нафтобази, автозаправні станції дорожнього господарства та інші підприємства, установи і організації, які забезпечують експлуатацію транспортних засобів, а також на громадян - власників транспортних засобів.
Згідно ч.3 ст.6 Закону № 3543 виконання військово-транспортного обов`язку під час мобілізації, якщо не введений правовий режим воєнного чи надзвичайного стану, здійснюється згідно з Мобілізаційним планом України шляхом безоплатного залучення транспортних засобів підприємств, установ та організацій усіх форм власності для забезпечення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на умовах їх повернення власникам після оголошення демобілізації.
Обсяги транспортних засобів за типами та марками, які планується залучити під час мобілізації, для підприємств, установ та організацій усіх форм власності встановлюються згідно з Мобілізаційним планом України місцевими державними адміністраціями за поданням військових комісаріатів.
Залучення транспортних засобів під час мобілізації здійснюється військовими комісаріатами на підставі рішень місцевих державних адміністрацій, які оформлюються відповідними розпорядженнями.
Приймання-передача транспортних засобів, залучених під час мобілізації, та їх повернення після оголошення демобілізації здійснюються на підставі актів приймання-передачі, в яких зазначаються відомості про власників, технічний стан, залишкову (балансову) вартість та інші необхідні відомості, що дають змогу ідентифікувати транспортні засоби.
Повернення транспортних засобів власнику здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту оголошення демобілізації.
Порядок компенсації шкоди, завданої транспортним засобам внаслідок їх залучення під час мобілізації, визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виконання військово-транспортного обов`язку для задоволення потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецзв`язку та Держспецтрансслужби (далі - військові формування) на особливий період транспортними засобами і технікою усіх типів і марок вітчизняного та іноземного виробництва, їх повернення під час демобілізації та компенсації шкоди, завданої транспортним засобам і техніці внаслідок їх залучення під час мобілізації встановлено Положенням про військово-транспортний обов`язок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1921 від 28.12.2000 р.
Згідно п.14 Положення керівник підприємства, установи та організації зобов`язаний: здійснювати разом із представниками військових комісаріатів та військових формувань відбір транспортних засобів і техніки за типами і марками, технічним станом відповідно до наданих зведених або часткових нарядів; забезпечувати дотримання вимог до технічного стану та укомплектованості транспортних засобів і техніки, призначених для задоволення потреб військових формувань на особливий період; утримувати транспортні засоби і техніку, призначені для задоволення потреб військових формувань на особливий період, у стані постійної готовності до передачі військовим формуванням; забезпечувати своєчасну доставку транспортних засобів і техніки, призначених для задоволення потреб військових формувань на особливий період, до визначених пунктів передачі відповідно до часткових нарядів.
Отже, вказаними нормами права визначено суть військово-транспортного обов`язку, яка полягає у задоволенні потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою, а також осіб, відповідальних за дотримання військово-транспортного обов`язку.
Як вбачається з постанови №146 у справі про адміністративне правопорушення підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стали наступні обставини: 05.06.2015 року о 08.00 год. директор ПП фірма «КАИ-Центр» ОСОБА_1 не забезпечив доставку техніки на збірний пункт, а саме автобусів «БАЗ» - 1 од., «Богдан» - 1 од. до м. Дніпропетровська вул. Шмідта, 16, чим порушив ч. 3, ст. 6 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п. 14 Постанови КМУ від 28.12.2000 року № 1921.
Отже, факт порушення позивачем вимог ч. 3, ст. 6 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п. 14 Постанови КМУ від 28.12.2000 року № 1921 відповідач пов`язує з фактом не виконання позивачем військово-транспортного обов`язку в частині своєчасної доставки техніки до визначеного пункту передачі відповідно до часткового наряду.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову колегія суддів виходить з наступного.
У відповідності із п.2 Положенням про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1921 від 28.12.2000р., частковий наряд - розпорядчий документ голови місцевої держадміністрації, в якому встановлено під час мобілізації для керівників підприємств, установ та організацій завдання з передачі військовим формуванням визначених транспортних засобів і техніки, а також порядок, пункти та строки передачі. Голова місцевої держадміністрації та військовий комісар підписують частковий наряд і скріплюють підписи своїми печатками. Громадянам - власникам транспортних засобів частковий наряд надається у разі введення правового режиму воєнного стану.
Таким чином, частковий наряд повинен містити у собі чітко визначені транспортні засоби і техніку, які підлягають передачі.
З часткового наряду (а.с.42), зміст якого за позицією відповідача доведений позивачу, вбачається, що позивача зобов`язано передати автобус «БАЗ» - 1 одиниця та автобус «Богдан» - 1 одиниця.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами у власності ПП фірма «КАИ-Центр» взагалі відсутній такий транспортний засіб як автобус «Богдан», що підтверджено довідкою УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.26). Посилання представника відповідача на те, що дані про наявність у підприємства автобусу «Богдан» взяті з повідомлення самого підприємства (а.с.43), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі дані підприємством були передані станом на 27.03.2014р., в той час, як частковий наряд сформований 22.05.2015р.
Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що транспортний засіб автобус «Богдан» не міг бути переданий позивач, з огляду на його фізичну відсутність.
Крім цього, з огляду на зазначену довідку УДАЇ колегією суддів встановлено, що на час винесення часткового наряду за ПП фірма «КАИ-Центр» було зареєстровано два автобуси «БАЗ» марки А079.46 та марки А079.23. В той же час, частковий наряд не містить у собі відомостей про те, який автобус «БАЗ» повинен бути переданий позивачем, тобто, частковий наряд не містить у собі чіткого визначення транспортного засобу, а отже в цій частині частковий наряд не відповідає вимогам п.2 Положенням про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1921 від 28.12.2000р.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів не може погодитися з доводами відповідача про наявність правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, яке передбачено ч.1 ст.210-1 КУпАП.
Крім цього, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що встановлені обставини справи не дають можливість дійти однозначного висновку про те, що відповідач взагалі намагався вручити позивачу частковий наряд про надання транспортних засобів. Так, за позицією відповідача такий факт мав місце 02.06.2015р., але надані позивачем докази (наказ про відрядження, посвідчення про відрядження) свідчать про те, що останній з 01.06.2015р. по 03.06.2015р. перебував у відрядженні в смт.Золотів Харківської області. Про вказані обставини повідомила і свідок ОСОБА_3 , яка зазначила, що у вказаний період виконувала обов`язки директора підприємства, у зв`язку з відрядженням ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 був присутнім при складенні адміністративного протоколу та під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, але про те, що він не знав про наявність наряду та не відмовлявся від його отримання, відповідача не повідомляв. В той же час, під час розгляду справи, з пояснень позивача та представника відповідача, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 повідомляв про вказані обставини посадових осіб відповідача під час розгляду справи. Але, вказані обставини не відображені у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності і відповідно таким поясненням особи, яка притягувалася до відповідальності, відповідачем не було надано жодної оцінки.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про неправомірність та необґрунтованість постанови т.в.о військового комісара Павлоградського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області №146 від 09.06.2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.210-1 КУпАП, а отже і про наявність підстав для її скасування та задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Павлоградського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області залишити без задоволення, а постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2015 року по справі №185/7017/15-ц - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.
(Повний текст ухвали виготовлено 06.11.2015р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк