Справа № 2-а-2525/2010
Суддя: Зайцев Л. М.
Дата ухвалення: 2010-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Старобільський районний суд Луганської області
Справа № 2-а-2525
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( в порядку письмового провадження)

26 жовтня 2010 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Зайцева Л.М.,

за участі сторін:

позивача не зявився,

представника відповідача не зявився,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Старобільську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації, третя особа Управління державного казначейства України в Луганській області, про донарахування одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації (далі УПСЗН) про донарахування одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення, у якому просить суд визнати дії посадових осіб УПСЗН щодо нарахування та виплати йому одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення протиправними; стягнути з УПСЗН за рахунок коштів державного бюджету різницю у компенсаціях при встановленні 2-ї групи інвалідності у розмірі 9 280 грн. 20 коп.; та стягнути з УПСЗН за рахунок коштів державного бюджету донарахування щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі 4 320 грн. відповідно до ст.48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він як інвалід II групи (раніш III групи), віднесений до 1 категорії внаслідок захворювання, пов'язаного з участю в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, і користується пільгами, встановленими Законом України № 796-ХІІ. Сплачена йому компенсація при встановленні групи інвалідності у сумі 94 грн. 80 коп. не відповідає вимогам ст.48 Закону України № 796-ХІІ. Сплачена йому у 2010 році щорічна допомога на оздоровлення у сумі 120 грн. 00 коп. також не не відповідає вимогам ст.48 Закону України № 796-ХІІ.

Позивач ОСОБА_1 С. в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача УПСЗН в судове засідання не зявився. В своїй письмовій заяві просить суд розглянути справу у його відсутності. Надав суду письмові заперечення проти позову.

В своїх письмових запереченнях відповідач УПСЗН посилається на те, що ст.62 Закону № 796-ХІІ регламентує, що порядок застосування цього закону визначається кабінетом міністрів, рішення якого є обовязковими до виконання. Ці види допомоги виплачуються у розмірах, встановлених КМУ. Тому у розмірах затверджених постановою КМУ від 26.07.1996 року № 836 та постановою КМУ від 12.07.2005р. №562 позивачу і були виплачені ці суми.

Представник третьої особи - Управління державного казначейства в судове засідання не зявився. В своїй письмовій заяві просить суд розглянути справу у його відсутності.

Відповідно до вимог ч.4 ст.122 КАС України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без участі сторін.

Дослідивши докази по справі, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини:

Позивач ОСОБА_1 належить (віднесений) до першої категорії як особа, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи. (арк. справи 3).

Позивачу з 05.05.2009 року встановлена друга група інвалідності з встановленням причини інвалідності захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. (а.с.4-5).

Позивач приймав участь по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 29.09.1986 року по 29.01.1987 року (а.с.22).

Вказані обставини визнані відповідачем, а тому на підставі вимог ч.3 ст.72 КАС України у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Судом достовірно встановлено, що відповідач відмовив позивачу у перерахунку одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення, що підтверджується відповіддю від 22.09.2010 року та довідкою УПСЗН від 21.09.2010 року, та сплатив позивачу щорічну допомогу на оздоровлення у липні 2010 року у розмірі 120 грн. 00 коп. та одноразову компенсацію у липні 2010 року у розмірі 94 грн. 80 коп. (а.с.7-8).

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень збоку в тому числі органів державної влади у спорах щодо межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоровя довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частина третя статті 46 Конституції України передбачає, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 48 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що одноразова компенсація особам, які стали інвалідами, та сімям, які втратили годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах: інвалідам I групи 60 мінімальних заробітних плат, але не менше 10 тисяч карбованців; - інвалідам II групи 45 мінімальних заробітних плат, але не менше 7 тисяч карбованців; - інвалідам III групи 30 мінімальних заробітних плат, але не менше 5 тисяч карбованців; у разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності.

Оскільки позивачу з 05.05.2009 року встановлена друга група інвалідності з встановленням причини інвалідності захворювання, повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а різницю у компенсаціях інваліду III групи і інваліду II групи йому сплатили тільки у липні 2010 року у розмірі 94 грн. 80 коп. (а.с.8), то суд вважає, що відповідач повинен відповідно до вимог ст.48 Закону № 796-ХІІ доплатити йому різницю в розмірі 15 мінімальних заробітних плат станом на момент встановлення другої групи інвалідності на 05.05.2009 року коли мінімальна заробітна плата становила відповідно до ст.55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 року № 835-VI.

Що стосується позовних вимог по стягненню щорічної допомоги на оздоровлення, суд приходить до наступного:

Відповідно до п.2 ч.4 ст. 48 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачу, як інваліду II групи належить допомога на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Статтею 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27.04.2010 року № 2154-VI встановлена мінімальна заробітна плата з 01.01.2010 року 869 грн., з 01.04.2010 року 884 грн., з 01.07.2010 року 888 грн., з 01.10.2010 року 907 грн., з 01.12.2010 року 922 грн.

Відповідач виплатив позивачу допомогу на оздоровлення у липні 2010 року у розмірі 120 грн. 00 коп., що значно нижче мінімальної заробітної плати, встановленої у 2010 році Законом України № 2154-VI.

Таким чином виходячи з вищевикладеного, та беручи до уваги, що відповідачем УПСЗН позивачу ОСОБА_1 нараховано щорічну допомогу на оздоровлення: липень 2010 року у розмірі 120 гривень (а.с.8), та приймаючи до уваги положення частини 7 статті 48 розділу VІІІ Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» суд вважає, що позивач ОСОБА_1, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, розмір яких був законодавчо встановлений на момент її виплати позивачу, тобто у липні 2010 року, а не 120 гривень, як було нараховано та виплачено відповідачем УПСЗН.

Згідно ч.5 ст.48 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Згідно п.3 Типового Положення Про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007 р. №790, основними завданнями управління праці та соціального захисту населення районної держадміністрації є в тому числі призначення та виплата соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством, забезпечення виплати передбачених законодавством компенсацій та допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, оскільки проведення, нарахування допомоги є компетенцією управління праці та соціального захисту населення районної держадміністрації, як органу виконавчої влади, у звязку з чим суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог позивача про зобовязання УПСЗН Старобільської РДА здійснення йому нарахування та виплати компенсації різниці недоотриманої одноразової компенсації інваліду війни ІІ групи у конкретно визначеній сумі у розмірі 9 280 гривень 20 коп. та недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення інваліду ІІ групи постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи у конкретно визначеній сумі у розмірі 4 320 гривень 00 коп., відмовити.

Таким чином позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до УПСЗН підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то належний до сплати судовий збір в розмірі 3 гривні 40 копійок слід віднести на рахунок держави.

До заперечень відповідача УПСЗН, суд відноситься критично, оскільки ці заперечення відповідача суперечать положенням ст.ст.46, 92 Конституції України, ст.ст.49,50,54,71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», положенням Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», абзацу 2 преамбули, частини 3 статті 4, пункту 2 частини 1 статті 8, пунктам 13,16 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якими передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення. Крім того, суд враховує, що за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру наведених пенсій застосуванню підлягають стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанова Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему (про що зокрема зазначено у рішенні №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року по справі №1-21/2005) повязану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1,3, частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті 19, статтями 22,23, частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобовязань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі ст.ст.8,22,24,46,92 Конституції України, ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст.55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», ст.53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», рішенням Конституційного Суду України №10-рп від 22.05.2008 року, керуючись т.ст.2,4,5,8,11,12,17,94,ч.1ст.158,ст.159, ч.1,2,3 ст.160, ст.ст.161,162,163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації, третя особа Управління державного казначейства України в Луганській області, про донарахування одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії посадових осіб Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік протиправними.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації нарахувати і виплатити ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету різницю у компенсаціях при встановленні 2-ї групи інвалідності у розмірі пятнадцяти мінімальних заробітних плат з урахуванням виплаченої суми.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації нарахувати і виплатити ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік у розмірі пяти мінімальних заробітних плат з урахуванням виплаченої суми.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Старобільської районної державної адміністрації, третя особа Управління державного казначейства України в Луганській області, про донарахування одноразової компенсації при встановленні групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення в частині стягнення різниці у компенсаціях при встановленні 2-ї групи інвалідності у розмірі 9 280 грн. 20 коп.; щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік у розмірі 4 320 грн. відмовити за необґрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Старобільський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом ч.3 ст.167 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанову складено та підписано в нарадчій кімнаті 26 жовтня 2010 року.

Суддя Л.М.Зайцев