Справа № 465/6776/15-а
Суддя: Кузь В. Я.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 листопада 2015 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого- судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправними дії Львівської міської ради в частині прийняття ухвали від 10 липня 2008 року № 1996 « Про користування гр.. ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_2». Визнання протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради в частині прийняття ухвали від 10 липня 2008 року № 1996 « Про користування гр.. ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_2», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з адміністративним позовом до Львівської міської ради про визнання протиправними дії Львівської міської ради в частині прийняття ухвали від 10 липня 2008 року № 1996 « Про користування гр.. ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_2». Визнання протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради в частині прийняття ухвали від 10 липня 2008 року № 1996 « Про користування гр.. ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_2».

В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що вона є мешканцем та співвласником квартири АДРЕСА_2

23.11.1999 року за заявою мешканців будинку було проведено державну реєстрацію ОСББ № 47 нз назвою «Ірис».

03.11.2000 року рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради було прийнято рішення № 573 «Про затвердження акту приймання - передачі майна загального користування у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_2», відповідно до якого визначено склад майна загального користування і здійснено передачу всього майна у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку.

Однак, 10.07.2008 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 1996 «Про користування громадянином ОСОБА_2 земельною діяльною на АДРЕСА_2», відповідно до якої передано йому у в оренду терміном на 10 років - земельну ділянку площею 0,0860 га на АДРЕСА_2 для обслуговування господарських споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції.

Вважає таку ухвалу незаконною, оскільки з урахуванням того, що 05.07.1985 року Львівським облвиконкомом було прийнято рішення № 381, згідно із яким будинок АДРЕСА_2 віднесено до категорії будинків, що належать до пам»яток архітектури та містобудування, а відтак з урахуванням ст.. 75 ЗК України, дана земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення.

Наголошує, що станом на час прийняття ухвали Львівською міською радою не було прийнято рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, із «землі історико-культурного призначення» на «землі житлової та громадської забудови».

Крім того, при прийнятті ухвали Львівською міською радою було проігноровано положення ст.. 42,124 Земельного Кодексу України, Законів України « Про приватизацію державного житлового фонду», «Про благоустрій населених пунктів», не враховано рішення Львівської міської ради від 03.11.2000 року № 573, яким передано у спільну власність власникам квартир прибудинкову ділянку.

Вважає, що Львівська міська рада не мала достатніх правових підстав для прийняття оскаржуваної ухвали, а відтак такі її дії підлягають визнанню протиправними.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали , пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та з'ясувавши дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статтей 53, 54 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Судом встановлено, що 05.07.1985 року Львівським облвиконкомом було прийнято рішення № 381, відповідно до якого будинок АДРЕСА_2 віднесено до категорії будинків, що належать до пам»яток архітектури та містобудування

Пунктом „г" ч.4 ст.84 Земельного кодексу України, визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Отже, чинним законодавством визначенні певні обмеження щодо використання земель історико-культурного призначення, однак, законодавство не містить категоричної заборони передачі у власність громадянам всіх земельних ділянок, які знаходяться на території земель історико-культурного призначення.

Така заборона встановлена лише для земель, які перебувають під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність.

10.07.2008 року Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 1996 «Про користування громадянином ОСОБА_2 земельною діяльною на АДРЕСА_2», відповідно до якої, передано йому у в оренду терміном на 10 років - земельну ділянку площею 0,0860 га на АДРЕСА_2 для обслуговування господарських споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції.

При цьому, відповідачем також не враховано, що 03.11.2000 року рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради було прийнято рішення № 573 "Про затвердження акту приймання - передачі майна загального користування у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_2" , відповідно до якого визначено склад майна загального користування і здійснено передачу всього майна у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку. Таким чином, ухвала № 1996 прийнята всупереч ухвали № 573.

Частиною 2 ст.20 Земельного Кодексу України, передбачено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Ст. 150 Земельного Кодексу України, визначено, що до особливо цінних земель відносяться і землі історико - культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається. Такі земельні ділянки можуть вилучатись для будівництва об»єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв»язку та ін.. за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення земельної ділянки погоджується Верховною радою України.

Однак, всупереч даній нормі закону, відповідачем такої процедури дотримано не було, оскільки частину земельної ділянки (території пам»ятки) площею 0,0860 га ним вилучено не було.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі відповідачем невірно було вказано, що цільове призначення землі - «землі житлової та громадської забудови», а не «землі історико-культурного призначення».

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Суд звертає увагу на те, що згідно із рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у справі №1-9/2009 за конституційним подання Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами.

Таким чином, при прийнятті оскаржуваної ухвали №1996 від 10.07.2008 року Львівською міською радою порушено правовий режим земель історико-культурного призначення, у зв'язку з невиконанням норм ЗК України та Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Крім того, така ухвала прийнята всупереч раніше прийнятій від 03.11.2000 року № 573 «Про затвердження акту приймання - передачі майна загального користування у спільну власність власникам квартир та нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_2».

Згідно із ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення.

Відтак, дії Львівської міської ради в частині прийняття ухвали слід визнати протиправними та скасувати ухвалу від 10 липня 2008 року № 1996 « Про користування гр.. ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_2

Судові витрати за клопотанням позивача слід стягнути з ОСОБА_1 в розмірі 487,20 грн.

На підставі наведеного , керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 11, 71, 88, 159, 160 ч. 3, 161 КАС України, п1.ч.3.ст. 4 Закону України «Про судовий збір»-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Львівської міської ради в частині прийняття ухвали та скасувати від 10 липня 2008 року № 1996 « Про користування гр.. ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_2

Стягнути з позивача ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь держави судовий збір з розгляду даної справи в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з часу її проголошення через суд, що ухвалив постанову.

Суддя В. Кузь