Справа № 2а-1827/09/0770
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/40728/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 березня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду 23 червня 2014 року

у справі №2а-1827/09/0770 (21786/10/9104)

за позовом ОСОБА_3

до Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області,

Головного управління Державного і казначейства України у Закарпатській області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просив визнати дії Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області неправомірними; зобов'язати відповідача включити у податковий кредит суму коштів сплачену позивачем на користь навчального закладу в сумі 3600 грн.; направити необхідний висновок до органів Держказначейства з метою повернення суми податку з доходів фізичних осіб згідно розрахунку в кількості 312,07 грн.; відшкодувати позивачу моральну шкоду заподіяну неправомірними діяннями працівників відповідача в сумі 3000,00 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 березня 2010 року у даній справі, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду 23 червня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області, в якому просить: поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду; визнати дії відповідача неправомірними; зобов'язати відповідача включити у податковий кредит суму коштів сплачену позивачем на користь навчального закладу в сумі 3600 грн.; направити необхідний висновок до органів Держказначейства з метою повернення суми податку з доходів фізичних осіб згідно розрахунку в кількості 312,07 грн.; відшкодувати позивачу моральну шкоду заподіяну неправомірними діяннями працівників відповідача в сумі 3000,00 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу податковий орган, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити. Окрім того, просив допустити його заміну на правонаступника - Ужгородську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Закарпатській області.

Заперечення на касаційну скаргу від органу казначейства не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в березні 2007 року позивач подав податковому органу податкову декларацію з метою скористатися правом на податковий кредит по податку з доходів фізичних осіб при оплаті навчання у 2006 році за свою дитину, сина студента ОСОБА_4.

Податковим органом при перевірці поданої позивачем декларації та інших документів, зокрема, відомостей про отриману заробітну плату сина позивача у 2007 році було встановлено, що відповідно до розрахунку ф. 1ДФ, поданого до інспекції Аптекою № 2 м. Ужгород, син позивача у 2006 році отримував дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 2746,00 грн. та з нього утриманий податок з доходів фізичних осіб в сумі 350,98 грн., у зв'язку з чим відмовлено у відшкодуванні податкового кредиту, оскільки ОСОБА_4 є платником податку з доходів фізичних осіб і саме він повинен був особисто звернутися за податковим кредитом шляхом подання у 2007 році до податкового органу декларації та інших документів на підтвердження права на податковий кредит, а не члени сім'ї першого ступеня споріднення (в тому числі батько).

Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач діяв в межах норм чинного законодавства, керуючись податковим законодавством України і правомірно відмовив позивачу у включенні до податкового кредиту витрат понесених за оплату навчання сина позивача у вищому навчальному закладі та поверненні частини податку з доходів фізичних осіб, мотивуючи своє рішення тим, що, якщо студент у звітному 2006 році навчався та працював і отримував заробітну плату, а також у тому самому році до податкового органу на нього надходила інформація про доходи за формою 1ДФ (ознака доходу 1), то за наслідками 2006 року він є платником податку з доходів фізичних осіб, і право на звернення за податковим кредитом за умови додержання ним вимог п.5.3 ст.5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» має він, а не члени його сім'ї першого ступеня споріднення.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд України вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Відповідно до приписів статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Зокрема, згідно приписів пункту 9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, у мотивувальній частині судового рішення зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

Таким чином, у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору.

Оскаржувані рішення судів вказаним вимогам не відповідають.

Відповідно до пункту 1.16 статті 1 Закону України від 22.05.2003 №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» податковий кредит - сума (вартість) витрат, понесених платником податку - резидентом у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року (крім витрат на сплату податку на додану вартість та акцизного збору), на суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року, у випадках, визначених цим Законом.

Платниками податку, згідно пункту 2.1 статті 2 цього Закону, зокрема, є резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи.

Загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року (пункт 4.1 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»).

При цьому, підпунктом 5.4.2 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» встановлено обмеження щодо неперевищення сум нарахованого платником податку податкового кредиту понад суму загального оподатковуваного доходу платника податку, одержаного протягом звітного року як заробітна плата.

Заробітна плата, згідно приписів статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», це доходи, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати або інші виплати та винагороди, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Приписами пункту 5.3 статті 5 вказаного Закону визначено перелік витрат, дозволених до включення до складу податкового кредиту, до яких в силу вимог підпункту 5.3.3 належать суми коштів, сплачених платником податку на користь закладів освіти для компенсації вартості середньої професійної або вищої форми навчання такого платника податку, іншого члена його сім'ї першого ступеня споріднення, але не більше суми, визначеної у підпункті 6.5.1 пункту 6.5 статті 6 цього Закону, у розрахунку за кожний повний або неповний місяць навчання протягом звітного податкового року.

Аналогічні положення містяться в Інструкції про податковий кредит, затвердженій наказом Державної податкової адміністрації №442 від 22.09.2003 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України від 01.10.2003 №879/8200.

Зокрема, пунктом 3.3 названої Інструкції встановлено, що підставою для включення платником податку до податкового кредиту сум коштів, сплачених за навчання, є наявність у нього відповідних документів, що підтверджують сплату ним цих сум, наприклад таких, як платіжне доручення на безготівкове перерахування коштів; або квитанція банку чи відділення зв'язку; або довідка працедавця, який за дорученням платника податку здійснював перерахування сум коштів із одержуваного ним доходу на його навчання або навчання інших членів його сім'ї першого ступеня споріднення до навчальних закладів.

З огляду на зміст наведених норм випливає беззаперечний висновок, що важливим для правильного вирішення даної справи по суті є з'ясування того, чи поставлено вимогами Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» право особи на податковий кредит у залежність від того чи мала ця особа чи член її сім'ї першої ступені споріднення дохід чи ні, а також встановлення обставин щодо особи, якою фактично були понесені витрати на навчання, і яка відповідно є платником податку, що має право включення до складу податкового кредиту цих витрат.

Проте, як вбачається з судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи даний спір, взагалі не досліджували питання ким фактично були понесені витрати на навчання та в якому розмірі, тобто батьком чи сином сплачувались кошти, як наслідок, і не досліджувались наявні в матеріалах справи квитанції (а.с. 9-11), а також поза межами їх дослідження залишена необхідність встановити ким з них укладений договір з Львівським державним медичним університетом ім. Данила Галицького та достатності, отриманого ОСОБА_4 доходу на оплату його навчання.

Ці обставини відповідно до частини першої статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України входять до предмета доказування при розгляді судом цього адміністративного позову.

Наведене дає підстави стверджувати про неповноту встановлення судами всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, що також вказує на непідтвердження відповідних обставин та фактів належними засобами та у передбачений чинним законодавством спосіб.

Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі, як вказано вище, із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.

Водночас, звертається увага судів, що в судовому рішенні зазначаються обставини, встановлені судом, з викладенням належного та зрозумілого мотивування, яке не повинно призводити до його двоякого трактування.

Разом з тим, судом першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення викладені обставини стосовно пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду без наведення жодних мотивів та висновків про те, чи визнав суд причину пропущення позивачем строку звернення до суду поважною чи ні, та з яких підстав, натомість в резолютивній частині рішення відмовив у задоволенні позову, в тому числі і в поновленні пропущеного з поважних причин строку звернення до суду.

Не виправив цієї помилки і суд апеляційної інстанції.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на реорганізацію Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне її замінити правонаступником - Ужгородською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області.

Керуючись статтями 55, 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

Допустити заміну Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області її правонаступником - Ужгородською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 березня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду 23 червня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев

Н.Є. Маринчак