Справа № 806/1791/15
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м.Житомир справа № 806/1791/15

категорія 3.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М., суддів Попової О.Г., Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним висновку, визнання незаконним та скасування рішення

встановив:

14 травня 2015 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 із позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання незаконним висновку від 26 лютого 2015 року №10.25.0020-01, визнання незаконним та скасування рішення від 27 лютого 2015 року №65-15.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказав, що у ході розгляду судової справи №806/1046/15 у Житомирському окружному адміністративному суді йому стало відомо про те, що рішенням ДМС України від 27 лютого 2015 року №65-15, яке фактично базується та прийняте на підставі висновку ДМС України від 26 лютого 2015 року по справі №10.25.0020-1, йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач зазначив політичне переслідування як підставу для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просить визнати незаконним висновок ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 лютого 2015 року по справі №10.25.0020-01. Визнати не законним та скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 лютого 2015 року №65-15.

Ухвалами Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити з підстав, що викладені у письмових запереченнях на адміністративний позов (а.с.23-32).

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5, країна постійного проживання ОСОБА_4 ОСОБА_5, паспорт МР1082901, виданий 8 червня 2001 року (а.с.42), 30 березня 2009 року прибув із ОСОБА_4 ОСОБА_5 на територію України легально, через контрольно-пропускний пункт прикордонних військ Горностаївка у даний час проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.43).

3 березня 2010 року звернувся до Управління міграційної служби у м.Києві Державного комітету України у справах національностей та релігій із заявою про надання статусу біженця (а.с.44-46, а.с.40-41 на звороті).

За результатами розгляду справи громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 рішенням ДМС України від 27 лютого 2015 року №65-15 на підставі висновку ДМС України від 26 лютого 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу третього частини 1 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів (а.с.9-14).

Надаючи оцінку спірним рішенням, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 7 серпня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон України №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Позивач звернувся до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця через 11 місяців після перетину державного кордону України.

Причиною залишення країни громадянської належності, позивач зазначив переслідування його на політичному підґрунті, оскільки він є учасником молодіжної національної патріотичної організації Молодий Фронт. Протягом останніх 8 років до виїзду з країни походження постійно приймав участь у мирних акціях протесту з метою захисту та дотримання конституційних прав громадян ОСОБА_5. У зв'язку з постійним переслідуванням з боку правоохоронних органів та завдання фізичного насильства, у березні 2009 року після чергового побиття позивач прийняв рішення залишити країну свого походження та приїхав до України.

Зокрема під час звернення за захистом та під час проведення співбесіди 16 березня 2010 року (а.с.37-39 на звороті) заявник повідомив, що є членом громадської національної організації «ОСОБА_6 фронт», водночас будь-яких підтверджуючих документів щодо його членства (квиток, посвідчення, тощо) заявником надано не було. Разом із тим, з протоколу співбесіди від 26 вересня 2014 року вбачається (а.с.34-36 на звороті), що заявник офіційно не був членом жодної партії, але приймав активну участь у мітингах під гаслом Неформальної молодіжної організації м.Мінська, про яку він взагалі не вказує у заяві про надання статусу біженця від 3 березня 2010 року та під час проведення співбесіди від 16 березня 2010 року.

Так у статті правозахисного центру Свобода (м.Житомир), серед іншого вказується, що з відповіді прес-служби Міжнародного молодіжного руху «ОСОБА_6 фронт», яка отримана на запит автора статті з ОСОБА_4 ОСОБА_5, вбачається, що ОСОБА_3 не має жодного відношення до вказаного руху, що також є підтверджуючим фактом про невпорядкованість тверджень заявника. Будь-яких додаткових аргументів з цього приводу та підтверджень відповідними доказами участі позивача у вказаній організації немає.

Згідно з міжнародними стандартами визначення статусу біженця (Керівництво УВКБ ООН) при визначенні того, чи може політичний правопорушник розглядатися як біженець, потрібно взяти до уваги наступні елементи: особу шукача захисту, мотиви його дій, природу вчиненого акту та характер переслідувань та його мотиви.

Ці елементи можуть допомогти з'ясувати, чи дійсно ця особа має побоювання стати жертвою переслідування або вона має побоювання піддатися переслідуванню і покаранню за законом за вчинені нею дії.

Ураховуючи те, що заявник обвинувачується у вчиненні певних злочинів на території ОСОБА_4 ОСОБА_5, необхідно врахувати положення підпункту «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, до визначені умови, за яких статус біженця не надається. Зокрема, положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

Вказані положення Конвенції повністю кореспондуються з вимогами правової норми, що викладена у абзаці третьому частини 1 статті 6 Закону України №3671-VI, а саме: не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 24 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді справ про оскарження рішень щодо надання статусу біженця судам у кожному разі необхідно перевіряти, у тому числі, додержання спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції вимог статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року. Згідно з цими нормами особі не надається статус біженця, якщо вона вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів (за класифікацією злочинів, установленою статтею 12 Кримінального кодексу України 2001 року, - тяжких та особливо тяжких злочинів). При цьому як умову для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначені нормативні акти передбачають наявність серйозних (обґрунтованих) підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин. Фактичні дані, зафіксовані у процесуальних документах і рішеннях, прийнятих у рамках провадження у кримінальній справі (постанови про порушення кримінальної справи щодо особи, притягнення особи як обвинуваченого, обрання запобіжного заходу, оголошення розшуку обвинуваченого, вироки суду тощо) можуть свідчити про вчинення особою такого злочину. Ці документи повинні перевірятися та оцінюватися судом щодо їх належності, допустимості та достовірності.

Відповідно до матеріалів, наданих листом Прокуратури Житомирської області від 3 лютого 2015 року №14/2806-14 Державній міграційній службі України (а.с.61) постановою старшого слідчого Рядянського районного відділу внутрішніх справ м. Мінська від 30 серпня 2009 року у кримінальній справі №3 (а.с. 59) та постановою слідчого Фрунзенского районного відділу м.Мінська Слідчого комітету ОСОБА_4 ОСОБА_5 від 23 грудня 2013 року у кримінальній справі №0 (а.с.51-52), які у подальшому постановою слідчого Управління внутрішніх справ Фрунзенського району від 1 грудня 2009 року об'єднані в одне провадження №0 (а.с. 50), ОСОБА_3 притягнуто у якості обвинуваченого у кримінальній справі та предявлено йому обвинувачення у скоєнні у жовтні, листопаді, грудні 2008 року та січні 2009 року злочинів, передбачених частинами 1, 2, 3 статті 209 Кримінального кодексу ОСОБА_4 ОСОБА_5, шахрайство, шахрайство вчинене повторно та шахрайство вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах), частиною 2 статті 431 Кримінального кодексу ОСОБА_4 ОСОБА_5 (підбурювання до дачі хабара великому розмірі).

Слід зазначити, що обєктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. У результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі.

Що стосується іншого злочину у скоєнні якого обвинувачується заявник (підбурювання до дачі хабара у великих розмірах) слід зазначити, що обєктивна сторона цього злочину полягає у передачі посадовій особі матеріальних цінностей, права на майно чи вчинення на її користь дій майнового характеру за виконання чи невиконання дії, яку та повинна була або могла виконати з використанням посадового становища.

Таким чином зазначені вище злочини, що інкриміновані заявникові, мають спільну характеристику у частині мотивів їх вчинення, а саме особиста вигода, що у свою чергу виключає їх політичний характер.

З аналізу окремої інформації, яка розміщена на веб-сайті «ОСОБА_6 фронт», у контексті поняття причинного зв'язку між вчиненим злочином і поставленою політичною метою встановлено наступне.

«...ОСОБА_6 Фронта регулярно участвуют в несанкционированных властями акциях, в ходе которых многие из них задерживаются милицией. Лидеры организации и её рядовые участники за свою деятельность подвергаются административному преследованию, самыми распространёнными видами которого является арест (до 25 суток) и штрафы. Некоторые из них были осуждены. После президентской компании 2006 года на лидеров «Молодого Фронта» ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 и ОСОБА_10, были заведены уголовные дела по статье 193-1 (Организация или управление общественным объединением, религиозной организацией или политической партией, которые посягают на личность, права и обязанности граждан и не прошли государственную регистрацию). В течение года по этой же статье были осуждены другие лидеры и активисты МФ. Также был возбуждён ряд уголовных дел согласно статье 193-1, которые не дошли до суда» (а.с.86-89).

Так, у даному випадку простежується чіткий зв'язок між вчиненим злочином (управління та організація молодіжної організації, яка не є офіційно зареєстрованою у державі) та певними політичними цілями - побудова громадянського суспільства на засадах демократії.

Водночас, проаналізувавши характер злочинів, які інкримінуються ОСОБА_3 встановлено, що тісного і прямого причинного зв'язку між вказаними злочинами і поставленою політичною метою немає, що говорить про неполітичний характер вказаних злочинів.

Слід зазначити, що відомості, надані правоохоронними органами України та інформація, яка міститься в екстрадиційному запиті ОСОБА_4 ОСОБА_5 дають підстави серйозно вважати, що ОСОБА_3 вчинив тяжкий злочин на території ОСОБА_4 ОСОБА_5 до того як перетнув державний кордон України та звернувся в Україні за захистом. За інформацією Генеральної прокуратури України зазначеної у листі від 5 лютого 2015 року №14/1-34504-09, злочини вчинені ОСОБА_3 на території ОСОБА_4 ОСОБА_5 відповідають злочинам, передбаченим частинами 1-3 статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, шахрайство, вчинене повторно та шахрайство вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах), частиною 4 статті 369 Кримінального кодексу України (підбурювання до дачі хабара). Усі злочини не мають політичного характеру, а два з них відповідають частині 3 статті 190 та частині 4 статті 369 Кримінального кодексу України і відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України є тяжкими (а.с. 48).

Оцінюючи особу вказаного шукача захисту у контексті його кримінальних схильностей, встановлено, що на основі дослідження процесуальних документів, прийнятих компетентними органами ОСОБА_4 ОСОБА_5 у рамках провадження по кримінальній справі, порушеної відносно ОСОБА_3 встановлено, що вказаний громадянин вже був засуджений у 2005 році за частиною 1 статті 214 Кримінального кодексу ОСОБА_4 ОСОБА_5 (викрадення транспортного засобу), причому позивач і у даному випадку посилається на політичну вмотивованість переслідування.

Отже, судом встановлено, що позивач не був членом жодної з опозиційних правозахисних чи громадських організацій, не є публічною особою, а лише, як і інші громадяни ОСОБА_5, брав участь у відповідних протестних акціях, які час від часу проводяться у ОСОБА_4 ОСОБА_5, у звязку з чим, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його переслідування з метою ізоляції у вигляді позбавлення волі, оскільки вказана дія є неспіврозмірною і невиправданою з огляду на ступінь політичної активності ОСОБА_11

Крім того, судом також встановлено, що після перетину державного кордону України ОСОБА_3 притягувався до кримінальної відповідальності на території України.

Так, у 2013 році за вироком Дарницького суду м.Києва від 9 вересня 2013 року ОСОБА_3 засуджений за злочин, що передбачений частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України (носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу) до 2 років позбавлення волі.

У 2014 році ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 2 липня 2014 року ОСОБА_3 був звільнений від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

Крім того, відповідно до постанови Мостиського районного суду Львівської області від 4 жовтня 2010 року ОСОБА_3 разом із громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_12, якому було відмовлено компетентними органами України у наданні захисту, 3 жовтня 2010 року намагалися перетнути державний кордон України з ОСОБА_4, однак вказані особи були затримані прикордонним нарядом. Слід зазначити, що на момент незаконного перетину державного кордону України ОСОБА_3 перебував у процедурі оскарження наказу Управління міграційної служби у місті Києві про відмову в оформленні документів, необхідних для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця.

Отже, виходячи із критеріїв визначення статусу біженця, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями, оскільки згідно понятійних ознак біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа яка ухиляється від правосуддя.

Щодо екстрадиції (видачі) ОСОБА_3 компетентним органам ОСОБА_4 ОСОБА_5 для притягнення до кримінальної відповідальності у контексті дотримання Україною зобовязань у сфері захисту прав людини слід зазначити наступне.

Екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, повязаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Саме тому, в інтересах світового суспільства необхідно, щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед і правосуддям.

Необхідно констатувати, що на виконання міжнародних угод у сфері екстрадиції білоруська сторона надає дипломатичні запевнення та гарантії у тому, що ОСОБА_3 буде переслідуватися тільки за діяння, які зазначені в екстрадиційних запитах і після судового розгляду справи та відбуття покарання зможе вільно залишити ОСОБА_4 ОСОБА_5, а також не буде переданий чи висланий третій державі без згоди України. Крім того, компетентними органами ОСОБА_4 ОСОБА_5 зазначено, що за діяння, які інкримінуються ОСОБА_3 смертна кара не передбачена (а.с.53-54).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що висновок ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 лютого 2015 року по справі №10.25.0020-01 та рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 лютого 2015 року №65-15, прийняті у відповідності до вимог абзацу третього частини 1 статті 6 Закону України №3671-VI, пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, а громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 правомірно було відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та беручи до уваги вищезазначені правові норми, колегія суду приходить до висновку, що у позивача відсутні підстави та умови для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому суд відмовляє у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Д.М. Гурін

Судді О.Г. Попова

ОСОБА_13

Повний текст постанови виготовлено: 03 листопада 2015 р.