Справа № 820/1700/13-а
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ К/800/37738/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 8 лютого 2013 року № 9-12 та зобов'язати переглянути рішення про відхилення скарги на наказ від 14 грудня 2012 року № 320-о Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування прийнятих ними рішень та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивач є громадянином Киргизстану. 26 листопада 2012 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в країні його громадянської належності йому загрожує небезпека.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14 грудня 2012 року № 320-о відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з тих підстав, що його заява не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою, за результатами розгляду якої складено висновок на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку рішенням Державної міграційної служби України від 8 лютого 2013 року № 09-13 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення Головного управління ДМС у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до положень частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною сьомою статті 7 цього Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Подання заяви позивачем обґрунтовано наявністю побоювань переслідувань за національною ознакою, що виникли через червневі події 2010 року в Киргизстані.

Проте, під час проведеної співбесіди з працівником Управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивач спростував зазначені в заяві твердження та повідомив, що територію Киргизстану залишив у пошуках роботи. Оскільки з інформації повідомленої позивачем в ході співбесіди встановлено, що межі батьківщини позивач залишив та повертатися не бажає через відсутність роботи, то його необхідно розглядати як особу, що добровільно залишила свою країну, щоб оселитися в іншому місці з особистих та економічних міркувань.

В заяві позивач також повідомив, що в Киргизстані у нього відсутнє жило та майно, оскільки його спалили та пограбували киргизи. При цьому, в ході співбесіди позивач повідомив, що будинок, в якому він мешкав разом з батьками, було відбудовано. Відтак, в заяві позивач надає неправдиву інформацію, що ставить під сумнів його твердження, щодо існування загрози для його життя на батьківщині.

Фактів недозволеного поводження відносно позивач та близьких членів сім'ї позивачем не надано, участі в бойових діях чи в організації останніх на півдні Киргизстану ні він особисто, ні його рідні не брали. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутня інформація щодо фактів недозволеного поводження та переслідування позивача у разі повернення на батьківщину, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про правомірність рішення суб'єкта владних повноважень щодо відмови позивачу в оформленні документів про вирішення питання щодо надання йому статусу біженця в Україні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушено норми процесуального права, а тому за правилом частини першої статті 224 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников