Справа № 10442/10/2070
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2010-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2010 р. № 2-а- 10442/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г.,

при секретарі судового засідання Бондаренко Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова про визнання недійсним податкового повідомлення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова, в якому просить визнати недійсним податкове повідомлення від 11.06.2010 року № про нарахування ОСОБА_3 суми земельного податку в розмірі 1343,14 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно він є власником нежитлового приміщення в багатоквартирному пятиповерховому житловому будинку, та не є власником земельної ділянки, тому й не може бути платником земельного податку, в звязку з чим, вважає вказане податкове повідомлення таким, що суперечить земельному законодавству.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, зазначивши, що позивач не має жодних документів які б свідчили про наявність у нього земельної ділянки у власності або в оренді.

Відповідачем були надані письмові заперечення, в яких він просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заяву позивача від 13.03.2007 року на імя начальника ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова, в якому позивач просить нараховувати йому земельний податок на підставі діючого законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача заперечення підтримав, та зазначив, що відсутність документу який посвідчує право власності земельної ділянки при фактичному використанні землі не звільняє від сплати земельного податку з фізичних осіб.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником двох квартир у багатоквартирному пятиповерховому житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 та кв. №232. Квартира №163 загальною площею 104,7 кв. м. належить позивачу на праві приватної власності на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.09.2006 року, яка є нежитловим приміщенням. Квартира №232 загальною площею 76,67 кв. м. належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №Н3-722, засвідченого Харківською товарною біржею 06.09.1995 року та зареєстрований в КП «Харківське міське БТІ» за реєстром П-1-1880 від 06.09.1995 року. За обидві квартири позивач сплачує квартирну плату.

В квартирі №232 позивач проживає, а приміщення квартири №163 позивачем здаються в оренду ПФ «Компютери», згідно договору оренди №3/6 від 01.07.2010 року. Позивач отримує орендну плату з якої утримує й перераховує в бюджет прибутковий податок.

У липні 2010 року позивач отримав податкове повідомлення від 11.06.2010 року № про нарахування ОСОБА_3 суми земельного податку в розмірі 1343,14 грн. за користування земельною ділянкою площею 0,006700 га.

Суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про плату за землю» - суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної долі (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Відповідно до ст.13 вказаного Закону підставою для нарахування земельного податку є данні державного земельного кадастру, а орендної платні за земельну ділянку, яка знаходиться у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

На підставі п.1 ст.125 Земельного Кодексу України право власності і право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання його власником або користувачем документа, який посвідчує його право власності або право користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Ст.116 Земельного Кодексу України містить підстави придбання права на землю: громадяни та юридичні особи одержують право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої власті або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Придбання права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання в користування.

Надання в користування земельної ділянки, що знаходиться у власності або користуванні проводиться лише після вилучення (викупу).

Як вказано в ст.42 Земельного Кодексу України земельні ділянки, на яких розміщені багатоквартирні будинки, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного житлового будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Таким чином, ОСОБА_3, як власник приміщення в багатоквартирному житловому будинку, не може бути суб'єктом плати за землю, тобто платником земельного податку, оскільки відсутнє рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про виділення мені земельної ділянки або її частини. Відсутній, відповідно, і документ, який посвідчував би його право власності або право користування земельною ділянкою. Крім того, як вбачається із ст.42 Земельного Кодексу України, виділення частини земельної ділянки багатоквартирного житлового будинку власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та її окреме відчуження не допускається.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен повинен платити податки і збори у порядку і розмірах, які встановлені законом.

Згідно статті 14 Закону України «Про плату за землю» за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних осіб або громадян, земельний податок нараховується кожному з них пропорційно їх частці у власності на будівлю.

Тобто, закон розповсюджується на всіх власників приміщень і не ставить нарахування орендної плати за земельну ділянку у залежність від способу використання об'єкту власності.

Якщо це законодавчо встановлене правило виконується, орендна плата за земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки є складовою частиною квартирної плати, яку повинні платити всі власники приміщень у таких будинках.

Згідно з положеннями ст. 19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідач не дотримав вимоги закону про захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: Законом України «Про плату за землю» та Земельним Кодексом України, а тому його рішення є неправомірним.

Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

А тому при таких обставинах, оскаржуване рішення відповідача не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки воно направлене на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам ст. 22 Конституції України та є підставою для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 22 Конституції України, Земельним Кодексом України, Законом України "Про плату за землю", ст.ст. 9, 71, 94, 159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова про визнання недійсним податкового повідомлення - задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним податкове повідомлення Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова № НОМЕР_1 від 17.06.2010 року на імя ОСОБА_3 на суму земельного податку у розмірі 1343,14 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі виготовлена 20 грудня 2010 року.

Суддя Котеньов О.Г.