Справа № 2а-8932/12/2070
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Київ К/800/9753/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.,

Малиніна В.В.,

Швеця В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

02.08.2012 року громадянин Киргизстану ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України №36-12 від 17.05.2012 року; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу на наказ № 144-о від 14.06.2011 року Управління міграційної служби в Харківській області.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 03.10.2012 року у задоволенні позову відмовив.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року залишено без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року.

Позивач ОСОБА_4 не погодився з постановою Харківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року і звернувся до суду з касаційною скаргою, в який просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

ОСОБА_4 є громадянином Киргизстану. 26.05.2011 року подав до ГУДМСУ в Харківській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУДМСУ в Харківській області № 144-о від 14.06.2011 року позивачу відмовлено в прийнятті заяви, про що позивач 16.06.2011 року був сповіщений повідомленням №17/01-04-91 від 14.06.2011 року.

На дане рішення позивач направив скаргу до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якій просив скасувати наказ від 14.06.2011 року за №144-о Управління міграційної служби в Харківській області про відмову в оформленні документі для вирішення питання про надання статусу біженця в Україні.

За наслідками вирішення скарги відповідачем прийнято рішення № 36-12 від 17.05.2012 року, яким скарга відхилена, про що позивач був сповіщений 30.07.2012 року повідомленням №17/01-04-80 від 23.07.2012 року.

Підставою для винесення спірного рішення про залишення адміністративної скарги без задоволення суб'єктом владних повноважень стала відсутність жодних фактичних даних, які б давали змогу кваліфікувати заявника як біженця.

Не погоджуючись з таким рішенням № 36-12 від 17.05.2012, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскаржувані рішення є обґрунтованими і законними, оскільки, в даному випадку, відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З таким висновком суду попередніх інстанції погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України з огляду на наступне.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до положень частини шостої статті 8 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судами попередніх інстанцій не встановлено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

На підставі встановлених по справі обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості вимог позивача щодо визнання неправомірним та скасування наказу від 04.07.2014 № 84 Державної міграційної служби України, про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до п.б Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, ДМС України в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає рішення про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з наведеного, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, повно дослідили докази по справі та ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС України суд, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець