Справа № 127/14765/15-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/14765/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Жмудь О.О.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

27 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Стопінчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) (далі - відповідач) про незаконну відмову в призначенні допомоги та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому з уточненням позовних вимог просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначенні допомоги малозабезпеченій сім'ї; зобов'язати відповідача призначити та виплатити в повному обсязі допомогу малозабезпеченої сім'ї; зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу та дитині моральну шкоду в розмірі 5000 грн.; зобов'язати відповідача до негайного виконання постанови суду за цим позовом.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2015 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили колегію суддів її задовольнити.

Представник відповідача заперечила проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове про часткове задоволення адміністративного позову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки № 2299 від 08.07.2015 позивач проживає: АДРЕСА_1, та перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) департаменту соціальної політики з 01.06.2008 по теперішній час, їй призначено допомогу на дитину як одинокій матері (на ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1).

У грудні 2014 року позивач звернулась до Лівеборежного Центру зайнятості м. Вінниці з проханням сприяти у її працевлаштуванні як одинокої матері.

30 січня 2015 року позивача взято на облік у центрі зайнятості у м. Вінниці, але не працевлаштовано та не виплачувалася їй допомогу по безробіттю. При цьому 20.02.2015 позивач подала заяву до Лівобережного центру зайнятості м. Вінниці з вимогою працевлаштувати її або виплачувати їй допомогу по безробіттю. 17 березня 2015 року позивач звернулась до Лівобережного управління соціального захисту населення з проханням призначити їй допомогу малозабезпеченої сім'ї.

Рішенням департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) від 12.04.2015 позивачу в призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям з 01.03.2015 відмовлено в зв'язку з тим, що працездатні члени малозабезпеченої сім'ї не працюють, на обліку в центрі зайнятості не перебувають як особи, що шукають роботу.

Разом з тим 12.05.2015 позивач звернулася з заявою про видачу рішення комісії про відмову в наданні допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач фактично не працювала протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги та не була зареєстрована у службі зайнятості як така, що шукає роботу, то їй правомірно було відмовлено у призначенні допомоги.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" від 01.06.2000 № 1768-III (далі - Закон № 1768-III) державна соціальна допомога малозабезпеченим сім'ям - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім'ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім'ї.

За приписами ст. 3 Закону №1768-III право на державну соціальну допомогу мають малозабезпечені сім'ї, які постійно проживають на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1768-III розмір державної соціальної допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для сім'ї та її середньомісячним сукупним доходом, який обчислюється за методикою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, але цей розмір не може бути більшим ніж 75 відсотків прожиткового мінімуму для сім'ї.

Статтею 4 Закону № 1768-III передбачено, що заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім'ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації. У заяві дається згода сім'ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. До заяви про надання державної соціальної допомоги додаються: документ, що посвідчує особу; довідка про склад сім'ї. До складу сім'ї включаються чоловік, дружина; рідні, усиновлені та підопічні діти цих осіб віком до вісімнадцяти років, а також діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і які не мають власних сімей; неодружені повнолітні діти, які визнані інвалідами з дитинства I та II груп або інвалідами I групи і проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв'язку з відсутністю власних доходів; особа, яка проживає разом з одиноким інвалідом I групи і здійснює догляд за ним; жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей. При цьому до складу сім'ї включаються незалежно від місця проживання (перебування) або реєстрації діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і не мають власних сімей. До складу сім'ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні; декларація про доходи та майно осіб, які входять до складу сім'ї (в декларацію не включаються державна соціальна допомога, призначена відповідно до цього Закону; нарахована субсидія за спожиті житлово-комунальні послуги; сплачені членами сім'ї аліменти); довідка про наявність та розмір земельної частки (паю). Форми заяви, довідки про склад сім'ї, декларації про доходи та майно встановлюються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики. Органи праці та соціального захисту населення для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому в тому числі й інформацією органів державної податкової адміністрації. Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи.

Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім'ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом № 1768-III, визначено Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів від 24.02.2003 № 250 (далі - Порядок № 250).

Згідно п. 9 Порядку № 250 рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом праці та соціального захисту населення протягом десяти календарних днів. У разі прийняття рішення про відмову в наданні соціальної допомоги орган праці та соціального захисту населення письмово повідомляє про це уповноваженого представника сім'ї із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження рішення.

Відповідно до положень абз. 1 п. 10 Порядку № 250, що кореспондуються з положеннями абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 1768-III, соціальна допомога не призначається у разі, коли працездатні члени малозабезпеченої сім'ї не працюють, не служать, не вчаться за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівня акредитації протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги (крім осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та за інформацією центрів зайнятості не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за інвалідами I групи або дітьми інвалідами віком до 18 років, за інвалідами II групи внаслідок психічного розладу, а також за особами, які досягли 80-річного віку; фізичних осіб, які надають соціальні послуги).

В силу ч. 9 ст. 4 Закону №1768 рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз'яснення порядку його оскарження.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ще до звернення за призначенням допомоги малозабезпеченій сім'ї перебувала на обліку в центрі зайнятості та шукала роботу.

Разом з тим, з наявного в матеріалах справи листа від 24.03.2015 позивача повідомлено, що в зв'язку з тим, що вона, станом на 15.03.2015 не звільнена з роботи, отримати статус безробітної та допомогу по безробіттю вона не може. Водночас зазначено, що при відвідуванні центру зайнятості від запропонованих вакансій позивач відмовилась.

Однак, варто зауважити, що позивач була зареєстрована в Лівобережному центрі зайнятості м. Вінниці, як така, що шукає роботу та вживала всіх можливих заходів щодо пошуку роботи та офіційного працевлаштування. Проте, з причин відсутності в її трудовій книжці записів про звільнення з попереднього місця роботи, багато роботодавців відмовлялись її приймати на роботу офіційно.

Згідно довідки Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці № 01-17/790 від 19.03.2015 позивач (і.к. НОМЕР_1) перебуває на обліку як особа без нарахувань та виплат (а.с. 26).

Відповідачем не спростовано те, що позивач сприяла своєму працевлаштуванню та дотримувалась законодавства про зайнятість. Рівно як і не встановлено те, що позивач являється не працевлаштованою.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що позивач не була зареєстрована в центрі зайнятості, як така, що шукає роботу.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що відповідачем було порушено встановлений ст. 4 Закону № 1768-III та п. 9 Порядку № 250 десятиденний строк щодо прийняття рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні.

Так, 17.03.2015 позивач подала заяву до відповідача про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям з додатками (а.с. 20-24).

Рішенням департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) від 12.04.2015 позивачу в призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям з 01.03.2015 відмовлено в зв'язку з тим, що працездатні члени малозабезпеченої сім'ї не працюють, на обліку в центрі зайнятості не перебувають як особи, що шукають роботу (а.с. 6).

При цьому, про прийняте рішення позивачу не повідомлялось, а про його існування позивач дізналася 12.05.2015 коли звернулась з заявою про видачу рішення комісії.

Разом з тим, судом першої інстанції помилково зроблено висновок про правомірність прийняття відповідачем рішення про відмову в призначенні допомоги малозабезпеченій сім'ї та застосовано ст. 7 Закону № 1768-III та п. 10 Порядку № 250, з огляду на таке.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивач перебуває в трудових відносинах з відділковою лікарнею станції Луганськ, записи про звільнення з цього місця роботи відсутні. Водночас, доказів про припинення трудових відносин до суду не було надано ні позивачем ні відповідачем.

Окрім цього, як вже було зазначено вище згідно довідки Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці № 01-17/790 від 19.03.2015 позивач (і.к. НОМЕР_1) перебуває на обліку як особа без нарахувань та виплат.

Отже, позивач не будучи звільнена з попереднього місця роботи з незалежних від неї причин, вжила всіх заходів і способів щоб офіційно працевлаштуватись та стала на облік в центр зайнятості, а відтак норми ст. 7 Закону № 1768-III та п. 10 Порядку № 250 до позивача при призначенні допомоги малозабезпеченій сім'ї не можуть застосовуватись.

Також, помилковим є висновок суду першої інстанції що рішенням департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) від 12.04.2015 позивачу в призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям з 01.03.2015 правомірно відмовлено в зв'язку з тим, що працездатні члени малозабезпеченої сім'ї не працюють, на обліку в центрі зайнятості не перебувають як особи, що шукають роботу.

Так, позивач в судовому засіданні зазначила, що наразі склад її сім'ї наступний: позивач- ОСОБА_2. та її син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н, її повнолітні діти разом з нею не проживають, і оскільки вони вже досягли більше 18-ти річного віку вони не можуть вважатись членами сім'ї позивача, відповідно до ст. 4 Закону № 1768-III.

Частиною 2 ст. 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, оскільки рішення Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) від 12.04.2015 не відповідає вищезазначеним приписам законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання його протиправним та скасування.

Водночас щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача призначити та виплатити в повному обсязі допомогу малозабезпеченої сім'ї, то варто зазначити слідуюче.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень.

Відтак, в цій частині позов не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів зауважує, що належнім і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) від 12.04.2015 та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги.

Відносно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 вказаної постанови).

Отже, позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено передбачених ст.ст. 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема матеріали справи не містять жодних свідчень та відповідних доказів про ступінь її чи її сина моральних чи фізичних страждань або шкоди завданої її чи її сину здоров'ю.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийнята постанова не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення: є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2015 року скасувати та прийняти нову.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) від 12 квітня 2015 року.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Управління соціального захисту населення (Лівобережне) повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

В іншій частині в задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 листопада 2015 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.