Справа № 802/781/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Київ К/800/29163/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2013 року

у справі № 802/781/13-а

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2013 року, позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправними дії відповідача щодо проведення документальної позапланової перевірки позивача, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення від 18 лютого 2013 року № та №, а також стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у розмірі 2 294,00 грн. шляхом їх безспірного списання органом Державної казначейської служби з рахунку відповідача.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач надіслав на адресу суду касаційної інстанції письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Працівниками податкового органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Транслар ЛТД» та ТОВ АПК «СП УКРСОЯ» за період з 01 грудня 2010 року по 31 жовтня 2011 року, за результатами перевірки складено акт від 07 лютого 2013 року № 388/1721/НОМЕР_2, яким встановлено порушення позивачем вимог підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 , підпункту 7.7. пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 198.3 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, а саме завищення податкового кредиту за період з 01 грудня 2010 року по 28 лютого 2011 року на 492 768,00 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за період з 01 грудня 2010року по 30 жовтня 2011 року на суму 442 721,00 грн. та підпункту 7.4.4 пункту 7.4., підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме завищення податкового кредиту за період з 01 грудня 2010 року по 28 лютого 2011 року на 442 721,00 грн., що призвело до завищення залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податного періоду у декларації за жовтень 2011 року на 50 047,00 грн.

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 18 лютого 2013 року №, яким позивачу зменшив розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 50 047,00 грн., та №, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 501 760,50 грн., у тому числі за основним платежем - 442 721,0 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 59 039,5 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, слугував висновок податкового органу про неправомірність включення позивачем до складу податкового кредиту з податку на додану вартість суми податку, сплаченого у ціні вартості товару придбаного у ТОВ «Транслар ЛТД» та ТОВ АПК «СП УКРСОЯ» за нікчемними правочинами.

Вказані висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що актом ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя від 18 березня 2011 року, за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Транслар ЛТД» встановлено, відсутність у останнього трудових ресурсів, виробничо - складських приміщень, та іншого майна необхідного для постачання товару, також відповідно до акту від 12 листопада 2012 року ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва господарські операції ТОВ АПК «СП УКРСОЯ» з контрагентами постачальниками не спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товару (одяг та аксесуари) у вказаних контрагентів.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (Покупець) та ТОВ «Транслар ЛТД» (Постачальник) укладено договори, зокрема від 01 грудня 2012 року №01/12/10 та від 14 січня 2011 року №14/01/11, за умовами яких Постачальник зобов'язався поставити жмих соєвий та соєве масло, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Також, між позивачем (Покупець) та ТОВ АПК «СП УКРСОЯ» (Постачальник) був укладений договір поставки від 02 грудня 2010 року № 32, за умовами якого Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцю масло соєве, в кількості та по ціні згідно до специфікацій або накладних.

Факт реального здійснення вказаних господарських операцій підтверджено наявними у матеріалах справи первинними документами: видатковими та податковими накладними, а також специфікаціями та товарно-транспортними накладними.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

За приписами підпункту 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпункту 7.2.6 цього пункту).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємствами-контрагентами, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг);

б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту кожного наступного податкового періоду лише в частині суми податку фактично сплаченої отримувачем постачальникам товарів (послуг) та при імпорті і включається до розрахунку бюджетного відшкодування наступного звітного періоду (підпункту 7.7.2 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Отже, сума бюджетного відшкодування формується як від'ємне значення різниці між податковими зобов'язаннями та податковим кредитом за відповідний податковий період. У наступному податковому періоді ця сума підлягає бюджетному відшкодуванню платнику податку за умови сплати податку на додану вартість разом з ціною товару постачальникам товарів. При цьому, необхідною умовою є фактичне отримання товару для його використання у господарській діяльності платника податків.

Аналогічні вимоги закріплені положеннями Податкового кодексу України, а саме - підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 та пунктів 200.1, 200.2, 200.3 статті 200.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість» та Податкового кодексу України, підтверджено відповідними податковими накладними, що виписані контрагентами зареєстрованими платниками податку на додану вартість.

Натомість, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям з ТОВ «Транслар ЛТД» та ТОВ АПК «СП УКРСОЯ».

Посилання податкового органу на акти перевірок вказаних контрагентів обґрунтовано відхилено судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не є безумовним свідченням безтоварності операцій за умови наявності інших документів, що спростовують такі висновки.

Так, податкове законодавство не ставить у залежність формування позивачем податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами судів попередніх інстанцій відносно допущення відповідачем при проведенні фактичної перевірки позивача процедурних порушень, які призвели до порушення прав платника.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

За приписами пункту 80.1 статті 80 вказаного Кодексу, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України передбачено, що посадові особи органу державної податкової служби мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення перевірки; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що правовою підставою для проведення перевірки слугував факт ненадання документів на письмові запити від 14 грудня 2012 року №53586/17 та №53587/17. Вказані запити згідно листів від 25 грудня 2012 року №191 та №192, позивачем залишені без задоволення, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, за період з 03 грудня 2012 року по 14 грудня 2012 року податковим органом вже проводилась перевірка господарської діяльності позивача, в ході якої надавались витребуванні первинні документи.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визначились із тим, що податковим органом за один і той самий період, по одних і тих же контрагентах було здійснено повторну перевірку позивача та прийняті податкові повідомлення - рішення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи постановою Вінницького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2013 року, скасовано податкові повідомлення - рішення, прийняті на підставі акту від 21 грудня 2012 року.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Підсумовуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятих ним рішень, що дає підстави погодитись із доводами судів попередніх інстанцій про обґрунтованість заявлених позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень - рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2013 року у справі №802/781/13-а залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддяНечитайло О.М.
СуддіЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.