Справа № 813/1627/15
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Справа № 876/8000/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2015 року в адміністративній справі № 813/1627/15 за позовом ОСОБА_2 до головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом і просив визнати протиправними та скасувати: наказ Міністерства внутрішніх справ України № 291 від 05.03.2015 р. в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності, накладення дисциплінарного стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ; наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (надалі - ГУ МВС України у Львівській області) № 332 від 06.02.2015 р. та № 178 о/с від 13.03.2015 р.; наказ Міністерства внутрішніх справ України (надалі - МВС України) № 426 о/с від 13.03.2015 р.; поновити його на посаді начальника Старосамбірського РВ ГУ МВС України у Львівській області.

На обґрунтування позовних вимог він зазначив, що спірні накази винесені у зв'язку з відсутністю його протягом 2014 - 2015 років на робочому місці понад 11 місяців, з яких з поважних причин лише 75 календарних днів. Однак, у відповідні періоди він перебував на лікуванні 118 календарних днів, що підтверджується виписками з медичних карток стаціонарного хворого; також він проходив військово-лікарську комісію ГУ МВС України у Львівській області. При службовому розслідуванні не враховано також періоди його перебування на роботі та проведення інструктажів, а також перебування у відпустці.

Зазначив, що йому не було запропоновано надати письмові пояснення стосовно причин відсутності на службі; при накладенні дисциплінарного стягнення не враховано тривале перебування на лікуванні у зв'язку з суттєвим погіршенням здоров'я та застосовано крайній захід дисциплінарного впливу. Вказано, що факти, які містяться у спірних наказах, не відповідають дійсним обставинам, тому оскаржувані накази є протиправними, порушують його права, у зв'язку з чим підлягають скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою, її оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та за невідповідності висновків суду обставинам справи. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідач не перевірив обставин справи, не встановив належним чином наявність підстав притягнення його до дисциплінарної відповідальності та не володіє належними доказами, які б слугували підставою для звільнення його з посади, а тому звільнення відбулось незаконно, без належних правових підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставна і не належить до задоволення з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про міліцію», Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 р. № 3460-IV (надалі - Дисциплінарний статут), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Належність до системи таких органів є державною службою.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про міліцію» визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На виконання цієї норми Закону Кабінет Міністрів Української РСР своєю постановою від 29 липня 1991 р. за № 114 затвердив Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (надалі - Положення).

Відповідно до пункту 23 Положення особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту, зокрема, передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ та з 2010 року перебував на посаді начальника Старосамбірського РВ ГУ МВС України у Львівській області.

Наказом начальника ГУ МВС України у Львівській області від 06.02.2015 р. № 332 за грубе порушення службової дисципліни, що виразилось у систематичних прогулах, повному ігноруванні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, наказів і вказівок МВС України та ГУ МВС щодо зміцнення службової дисципліни, вирішено клопотати перед керівництвом МВС України про накладення на начальника Старосамбірського РВ ГУ МВС України у Львівській області підполковника міліції ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

10.02.2015 р. т.в.о. начальника ГУ МВС України у Львівській області скеровано міністру внутрішніх справ України подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника Старосамбірського РВ ГУ МВС України у Львівській області підполковника міліції ОСОБА_2

Наказом МВС України № 291 від 05.03.2015 р. за порушення вимог Закону України «Про міліцію», статей 7, 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України в частині неналежного виконання своїх обов'язків, службової дисципліни, що виразилося в систематичних прогулах, керуючись статтями 1, 5, 7, 8, 12, 14 Дисциплінарного статуту, позивача звільнено з органів внутрішніх справ.

На підставі цього наказу МВС України винесено наказ № 426 о/с від 13.03.2015 р. про звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас (з поставленням на військовий облік).

Відповідно до пункту 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ГУ МВС України у Львівській області винесено наказ № 178 о/с від 13.03.2015 р. про звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил.

Підставою для прийняття зазначених наказів було службове розслідування, за наслідками проведення якого встановлено, що начальник Старосамбірського РВ ГУМВС підполковник міліції ОСОБА_2 у 2014 - 2015 роках був відсутній на робочому місці понад 11 місяців з яких з поважних причин (у зв'язку з перебуванням на лікуванні) лише 75 календарних днів. Жодних підтверджуючих документів про поважність причин відсутності на службі протягом 271 календарного дня позивачем надано не було, хоча надавалася така можливість, що свідчить про особисту нещирість і його небажання сприяти службовому розслідуванню у встановленні об'єктивної істини та про вчинення ним систематичних прогулів. Хід службового розслідування викладений у висновку від 05.02.2015 року (т.1 а.с.141 - 145).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами при прийнятті наказів належним чином враховано обставини дисциплінарного проступку, його тяжкість та застосовано стягнення, яке за своєю суворістю відповідне вчиненому порушенню.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про міліцію» працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, встановлені Дисциплінарним статутом.

Згідно зі статтею 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Згідно зі статтею 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Частиною десятою статті 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Частиною дванадцятою статті 14 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

Відповідно до підпункту «є» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в органах внутрішніх справ в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Як видно із матеріалів справи, підставою для звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, за порушення дисципліни, став факт невиходу останнього на роботу впродовж тривалого часу без поважних причин, що встановлено службовим розслідуванням.

Судом встановлено, що причинами невиходу на службу позивача за перевірений службовим розслідуванням період була короткострокова відпустка тривалістю 10 календарних днів з 28.03.2014 р. по 06.04.2014 р.

З 23 по 26 та 28 травня 2014 року позивач приходив у підрозділ для проведення інструктажу добового наряду.

На підтвердження поважності причин невиходу на службу протягом 118 календарних днів в період з 25.02.2014 р. по 26.03.2014 р. (30 календарних днів), з 17.04.2014 р. по 25.04.2014 р. (9 календарних днів), з 28.04.2014 р. по 16.05.2014 р. (19 календарних днів), з 28.05.2014 р. по 20.06.2014 р. (24 календарні дні), з 25.06.2014 р. по 09.07.2014 р. (15 календарних днів), з 23.10.2014 р. по 12.11.2014 р. (21 календарний день) позивачем надано виписки з медичної карти стаціонарного хворого, виписки з історії хвороби та довідки про тимчасову непрацездатність, чим підтверджується підтверджує перебування позивача на лікуванні у Львівській обласній клінічній лікарні, Львівській обласній інфекційній клінічній лікарні, Львівському обласному госпіталі інвалідів війни та репресованих імені Ю.Липи.

Разом з тим, у справі відсутні будь-які докази поважності відсутності позивача на службі у такі періоди: у 2014 році - з 01 по 24 лютого, 27 березня, з 07 по 16 квітня, з 19 по 22 травня, 23 та 24 червня, з 10 липня по 22 жовтня, з 13 листопада по 31 грудня; у 2015 році - 02 та 03 січня.

Суд критично ставиться до посилань позивача про виплату йому протягом 2014 - 2015 років грошового забезпечення, як підтвердження факту виходу на роботу, оскільки факт прогулу встановлений висновком службового розслідування від 05.02.2015 р.

Згідно із пунктом 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України № 499 від 31.12.2007 р., грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. За час відсутності особи рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ на службі без поважних причин (прогул) грошове забезпечення не виплачується. Підставою припинення виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ є матеріали службового розслідування на підставі мотивованого рапорту безпосереднього керівника про обставини невиходу на службу та наказ начальника органу внутрішніх справ, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення.

Отже невихід особи на роботу без встановлення факту прогулу не може бути підставою для невиплати їй грошового забезпечення. В свою чергу виплата грошового забезпечення не свідчить про вихід особи на роботу.

Як зазначено у висновку службового розслідування від 05.02.2015 р., за наслідками такого розслідування УФЗБО ГУМВС поставлено питання щодо перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_2 з урахуванням допущених прогулів.

Вимогами пункту 3.7 цієї Інструкції передбачено ведення обліку робочого часу шляхом ведення щомісячного табеля лише при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час.

А тому табель обліку робочого часу на підполковника міліції ОСОБА_2 не вівся.

Судом встановлено, що у зв'язку з тривалим перебуванням ОСОБА_2 на лікуванні ГУ МВС України у Львівській області позивачу листом № 1/19-3202 від 08.08.2014 р. скеровано направлення на медичний огляд військово-лікарської комісії для встановлення його придатності на службі в органах внутрішніх справ.

У грудні 2014 року інспектор ВКПС УКЗ ГУМВС України у Львівській області неодноразово рапортував начальникові УКЗ ГУМВС України у Львівській області про те, що ОСОБА_2 всупереч своїй обіцянці з'явитися та надати документи, які б підтверджували його лікування, обіцянки не виконав.

У зв'язку з наведеним 15.12.2014 р. та 24.12.2014 р. були складені акти про те, що з 25.02.2014 р. підполковник міліції ОСОБА_2 службові обов'язки начальника Старосамбірського РВ ГУМВС України у Львівській області не виконував, на робочому місці відсутній (т.1 а.с.130, 132).

05.01.2015 р. на ім'я начальника ГУ МВС України у Львівській області надійшов рапорт т.в.о. начальника УКЗ ГУ МВС України у Львівській області щодо тривалого невиходу на службу начальника Старосамбірського РВ ГУ МВС України у Львівській області, у якому повідомлено про перебування ОСОБА_2 з 25.02.2014 р. на лікуванні, а з метою встановлення місця його лікування та його хвороб протягом 2014 року скеровано ряд запитів у СМЗ ГУ МВС (т.1 а.с.135).

Згідно отриманих відповідей ОСОБА_2 в СМЗ ГУМВС на лікуванні не перебуває та в інші лікувально-профілактичні заклади м.Львова і області не скеровувався. Також повідомлено про отриману інформацію з Департаменту охорони здоров'я про те, що з 25.02.2014 р. по 26.03.2014 р., з 17.04.04.2014 р. по 25.04.2014 р.,з 25.06.2014 р. по 09.07.2014 р. ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічній лікарні. Однак станом на 05.01.2015 р. позивач до управління кадрового забезпечення ГУМВСУ у Львівській області на неодноразові виклики не з'являвся, жодних підтверджуючих документів щодо перебування на лікуванні не надав.

Наказом № 23 від 06.01.2015 р. призначено службове розслідування за вказаною інформацією щодо невиходу на роботу ОСОБА_2

Згідно з актом від 04.02.2015 р. (т.1 а.с.137) під час службового розслідування 02.02.2015 р. від підполковника міліції ОСОБА_2 було отримано пояснення, згідно з яким такий з травня 2014 року перебував на лікарняному у різних медичних установах Львівської області та м.Львова. В акті вказано, що 04.02.2015 р. ОСОБА_2 у службовому кабінеті ВІОС УКЗ ГУМВС ознайомлювався з підставами проведення службового розслідування та надані 02.02.2015 р. пояснення щодо свого лікування забрав, на вимогу працівників ВІОС УКЗ не повернув. Крім того, жодних документів, які підтверджують перебування позивача на лікарняному з 25.02.2014 р. не надав, відмовився від дачі відповідних пояснень.

Вказана інформація також доводилась до відома інспектором ВІОС УКЗ ГУМВС України у Львівській області 04.02.2015 р. начальникові ГУМВС України у Львівській області (т.1 а.с.139).

Згідно з поясненнями працівників Старосамбірського РВ ГУМВС ОСОБА_2 на робочому місці не перебував понад 11 місяців.

За наведеного вище, а також з встановлених обставин справи щодо систематичних прогулів позивача, суд приходить до висновку, що відповідачами при прийнятті наказів належним чином враховано обставини дисциплінарного проступку, його тяжкість та застосовано стягнення, яке за своєю суворістю відповідне вчиненому порушенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що посадовими особами органів МВС в межах наданих їм повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, належним чином встановлено наявність підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що слугувало підставою для звільнення його з органів внутрішніх справ, а тому звільнення відбулось законно.

Відповідно до вимог статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження протиправності наказів про його звільнення, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 та правомірність незадоволення таких вимог судом першої інстанції.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального законодавства, неповне з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору. Тому підстав для скасування ухваленого рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2015 року в адміністративній справі № 813/1627/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

Н.М.Судової-Хомюк

Ухвала в повному обсязі складена 02 листопада 2015 року.