Справа № 2а-14/11,2а/443/3/15
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Справа № 876/2970/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мікули О.І.,

суддів Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправними дій та бездіяльності Труханівської сільської ради щодо надання земельних ділянок та скасування рішень,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача- Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) визнати незаконним та скасувати рішення без номера Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області від 05 лютого 1996 року «Про хід паювання та затвердження списків осіб, які мають право на середню земельну частку»; визнати незаконним протокол № 1 «Про розгляд проекту роздержавлювання і приватизації земель на зустрічі приватизаційної комісії Труханівської сільської ради народних депутатів Сколівського району Львівської області» від 04 квітня 1996 року; визнати незаконним висновок №2 Труханівської сільської Ради народних депутатів «Про погодження проекту роздержавлення і приватизації земель КГСП «Галичина» від 22 квітня 1996 року; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Труханівської сільської ради від 28 квітня 2000 року №27 «Про передачу в тимчасове користування земельних ділянок»; визнати незаконним та скасувати рішення Труханівської сільської ради від 24 квітня 2000 року № 32 «Про погодження проекту створення приватних агроформувань на території Труханівської сільської ради»; визнати незаконним та скасувати рішення Труханівської сільської ради від 31 січня 2003 року № 24 «Про передачу середньої частки(пай) і виділення її в натурі громадянам з видачею державного акту взамін земельного сертифікату»; визнати незаконним та скасувати рішення Труханівської сільської ради від 05 лютого 2003 року № 24 «Про передачу середньої частки (паю) і виділення її в натурі громадянам з видачею державного акту взамін земельного сертифікату»; визнати незаконним та скасувати рішення Труханівської сільської ради від 25 лютого 2009 року № 287 «Про заміну в по господарських книгах» щодо ОСОБА_7; визнати протиправною бездіяльність Труханівської сільської ради щодо невидачі сертифікатів на частку земельних ділянок (паїв) при роздержавленні землі на території Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області; зобовязати Труханівську сільську раду визначити та виділити в натурі ОСОБА_1, як спадкоємцю ОСОБА_8 та ОСОБА_7, земельну частку (пай) із колишніх земель КГСП «Галичина»; зобовязати Труханівської сільську раду виділити земельну ділянку ОСОБА_1, як спадкоємцю осіб, визнаних репресованих, в урочищі «Великопівне» в розмірі 0,73 га.; встановити в постанові суду, що видана Труханівською сільською радою Сколівського району Львівської області довідка-характеристика земельної ділянки в розмірі 0,22 га під забудову в урочищі «Великопівне» ОСОБА_2 від 22 грудня 2007 року була оформлена і видана на пайовій землі, що грубо порушує вимоги ЗК України; встановити в постанові суду, що видана Труханівською сільською радою Сколівського району Львівської області довідка-характеристика земельної ділянки (в розмірі 0,63 га) під забудову в урочищі «Великопівне» ОСОБА_3 від 22.12.2007 року була оформлена і видана на пайовій землі, що грубо порушує вимоги ЗК України; встановити, що державний акт Серії ЯД № 523444 на право власності на земельну ділянку площею 0,22 га від 05 березня2009 року, виданий ОСОБА_2, був оформлений з грубим порушенням процесуального і матеріального права (законодавства України і Конституції України); встановити, що державний акт серії ЯД № 523453 на право власності на земельну ділянку площею 0,63 га від 05 березня 2009 року, виданий ОСОБА_3, був оформлений з грубим порушенням процесуального і матеріального права.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з помилковим застосуванням норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що спірні правовідносини мають публічно-правовий характер, оскільки Труханівська сільська рада, приймаючи оскаржувані рішення як субєкт владних повноважень, здійснювала владні управлінські функції, а тому вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Апелянт звертає увагу на те, що до цивільної юрисдикції належить справи у сфері земельних відносин, окрім тих справ, в яких відповідачем виступає субєкт владних повноважень, що здійснює в цій сфері владні управлінські функції та які розглядаються адміністративними судами. Просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; винести окрему ухвалу в порядку ст.166 КАС України, скасувати ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року про відмову у задоволенні клопотання про відвід суддів Салія В.В. та Галія О.Й.

Представник позивача (апелянта) ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необгрунтованими. Просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; винести окрему ухвалу в порядку ст.166 КАС України, скасувати ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року про відмову у задоволенні клопотання про відвід суддів Салія В.В. та Галія О.Й.

Представник третіх осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_10 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Позивач, представник відповідача Труханівської міської ради, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника третіх осіб- Ціздина І.Ф. та ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач оспорює право на земельні ділянки, які, на її думку, могли б за певних умов належати померлим батькам і в даний час повинні належати їй як спадкоємцю, крім того, в позові позивач оспорює також право інших осіб на земельні ділянки, а тому в даному випадку виник спір про право цивільне, а тому і захищати свої права та інтереси позивачка повинна у способи, визначені книгою шостою ЦК України, ст.152 Земельного кодексу України та ст.16 Цивільного кодексу України, у відповідності до ст.15 ЦПК України, тобто у порядку цивільного судочинства.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

П.1 ч.2 ст.17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Ст. 5 ЗК України передбачає, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Згідно зі ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст.13, 14 Конституції України, ст.ст.177,181,324, глави ЦК України, ст. 148 ГК України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст.13,14,140,142,143 Конституції України, статей 11,16,167,169,374 ЦК України, ст.ст.80,84, 123,124,127,128 ЗК України вбачається, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких правовідносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом ст.ст.13,14 Конституції України, ст.11 ЦК України, ст.ст. 123,124, 127,128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати протиправними та скасувати рішення Труханівської сільської ради, якими остання реалізує свої повноваження власника землі, і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції, а тому спір має не публічний, а приватно - правовий характер.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою викладеною в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 року у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 року у справі №21-544а14, а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що за змістом ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас субєктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення субєктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч.2 ст.171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є субєктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у позові просила, зокрема, визнати протиправними та скасувати рішення Труханівської сільської ради Сколівського району Львівської області, якими спірні земельні ділянки передані третім особам.

Разом з тим, вказані рішення є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обовязки тільки тих субєктів (чи визначеного цим актом певного кола субєктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне субєктивне право, яке заявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власників вказаних земельних ділянок), в тому числі і позивача ОСОБА_1, прав чи обовязків у звязку із оскаржуваними рішеннями не породжує для останньої і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Посилання позивача на порушення її прав є безпідставними, оскільки зазначені рішення не стосуються її безпосередньо.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, відповідно до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в п.4 мотивувальної частини Рішення №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 р. (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення Труханівської сільської ради від 31 січня 2003 року № 24 «Про передачу середньої частки(пай) і виділення її в натурі громадянам з видачею державного акту взамін земельного сертифікату» та рішення Труханівської сільської ради від 05 лютого 2003 року № 24 «Про передачу середньої частки (паю) і виділення її в натурі громадянам з видачею державного акту взамін земельного сертифікату» за своїм змістом та суттю є ненормативними правовими актами індивідуального характеру, вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме: після одержання правовстановлюючих документів - державний акт серії ЯД № 523453 на право власності на земельну ділянку площею 0,63 га від 05 березня 2009 року, виданий ОСОБА_3 та державний акт Серії ЯД № 523444 на право власності на земельну ділянку площею 0,22 га від 05 березня 2009 року, виданий ОСОБА_2

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу у власність майна, а також після оформлення права власності на земельні ділянки, подальше оспорювання правомірності набуття фізичними особами спірних земельних ділянок має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки між сторонами виник спір про право цивільне, характер спірних правовідносин не містить ознак публічно- правового характеру, а тому і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені законами України.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України (постанова від 01 жовтня 2013 року справа №21-228а13, постанова від 11 листопада 2014 року справа №21-405а14, постанова від 11 листопада 2014 року справа №21-493а14, постанова від 09 грудня 2014 року справа №21-308а14), а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також колегія суддів звертає увагу те, що протокол № 1 «Про розгляд проекту роздержавлювання і приватизації земель на зустрічі приватизаційної комісії Труханівської сільської ради народних депутатів Сколівського району Львівської області» від 04 квітня 1996 року; висновок №2 Труханівської сільської Ради народних депутатів «Про погодження проекту роздержавлення і приватизації земель КГСП «Галичина» від 22 квітня 1996 року; довідка- характеристика земельної ділянки в розмірі 0,22 га під забудову в урочищі «Великопівне» ОСОБА_2 та довідка- характеристика земельної ділянки (в розмірі 0,63 га) під забудову в урочищі «Великопівне» ОСОБА_3 від 22 грудня 2007 року не є рішеннями субєкта владних повноважень (нормативно- правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії), які тягнуть за собою відповідні правові наслідки.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказаний спір є цивільно- правовим, такий не належить розглядати в порядку КАС України, а тому правильно закрив провадження у справі, роз'яснивши позивачу право на звернення в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Даючи правову оцінку апеляційні вимозі про скасування ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року про відмову у задоволенні клопотання про відвід суддів Салія В.В. та Галія О.Й., колегія суддів виходить з того, що підстави для прийняття рішення про задоволення заявленого відводу відсутні, оскільки заявником не доведено, а судом не встановлено та не підтверджено матеріалами справи обставин, які б беззаперечно викликали сумніви у неупередженості суддів Салія В.В. та Галія О.Й. при розгляді цієї справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 24.02.1993, серія A, № 255, Веттштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland) зазначив, що особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставною апеляційну вимогу про скасування ухвали Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року про відмову у задоволенні клопотання про відвід суддів Салія В.В. та Галія О.Й.

Щодо вимог апелянта про винесення окремої ухвали про встановлення порушень законів, Конституції України співвідповідачами та направлення її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушень, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно ст. 166 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Положеннями вказаної норми надано можливість суду відреагувати на виявлені порушення окремою ухвалою з метою вжиття відповідних організаційних і практичних заходів, що сприяли порушенню закону. При цьому, необхідною умовою для прийняття окремої ухвали є виявлене під час розгляду справи порушення закону. Оскільки в діях відповідача суд не знайшов порушень закону, відсутні підстави для прийняття окремої ухвали відповідно до вимог ст. 166 КАС України.

Враховуючи усі вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали правильно дано правову оцінку обставинам справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року про закриття провадження у справі № 2а-14/11, 2-а/443/3/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді А.Р. Курилець

ОСОБА_11

Повний текст ухвали виготовлено 02 листопада 2015 року.