Справа № 265/3649/15-а
Суддя: Шувалова Т.О.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 р. Справа № 265/3649/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шувалової Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції про скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

08 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з адміністративним позовом до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, в якому просила скасувати: постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.04.2015 року ВП № 47293832 щодо стягнення на користь держави штрафу в розмірі 1360,00 грн., постанову від 29.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення виконавчого збору у розмірі 136,00 грн., постанову від 14.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у сумі 50,21 грн., постанову від 14.05.2015 року ВП № 47293832 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 03 вересня 2015 року вищевказана адміністративна справа передана за підсудністю на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що 23.05.2015 року, за місцем свого проживання, нею була отримана копія постанови державного виконавця від 14 травня 2015 року ВК № 47293832 про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження. Всі інші постанови вона не отримувала і тільки після ознайомлення, 28 травня 2015 року, з матеріалами виконавчого провадження ВП № 47293832 їй стало відомо про винесення державним виконавцем спірних постанов.

Крім цього, позивач вказує на те, що державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження, оскільки постанова АА №227109 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1М не набрала законної (юридичної) сили, оскільки ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 06 квітня 2015 року було відкрито провадження по справі № 265/1938/15 за позовом ОСОБА_1М до Маріупольської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позивач також зазначає, що невиконання державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції «Про проведення виконавчих дій» щодо направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження, позбавило її можливості попередити відповідача про відсутність правових підстав для відкриття виконавчого провадження та внаслідок цього призвело до винесення державним виконавцем інших постанов: про стягнення виконавчого збору, про стягнення витрат на проведення виконавчих дій, про накладення арешту на майно.

Крім цього, позивач вважає, що при винесенні постанови про арешт майна, державним виконавцем поза увагою були залишені положення п.1 ст.68 Закона України «Про виконавче провадження» та п.п.7.1.1 п.7.1 ст.7 Інструкції, які передбачають, що у разі виконання рішень, які передбачають стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати, стягнення звертається на заробітну плату боржника. На думку позивача, оскільки сума виконавчого провадження не перевищує 3 654грн., державним виконавцем, був обраний не той спосіб виконання.

На підставі викладеного просила скасувати: постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.04.2015 року ВП № 47293832 щодо стягнення на користь держави штрафу в розмірі 1360,00 грн., постанову від 29.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення виконавчого збору у розмірі 136,00 грн., постанову від 14.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у сумі 50,21 грн., постанову від 14.05.2015 року ВП № 47293832 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та оголошення заборони на його відчуження.

30 жовтня 2015 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду відповідач надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.04.2015 року була направлена на домашню адресу боржника простою кореспонденцією, у звязку з тим, що на той час було відсутнє матеріально-технічене забезпечення. Відповідач вказує, що спірні постанови були винесені в рамках чинного законодавства, підстав для їх скасування немає, тому просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі (арк.спр.138).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Від позивача та представника відповідача надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутністю.

Згідно з положеннями ч.1 ст.122, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України розгляд справи здійснено в письмовому провадженні на підставі наявних у справі доказів.

Щодо строку звернення позивача до суду з позовом суд зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, отримавши 23 травня 2015 року постанову про накладення арешту на майно від 14.05.2015 року позивач звернулась до відповідача з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Саме під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, 28 травня 2015 року, позивач дізналася про існування постанов: про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про стягнення витрат на проведення виконавчих дій. Докази отримання позивачем цих постанов, в матеріалах справи відсутні.

Оскільки про відкриття виконавчого провадження позивач дізналась 28 травня 2015 року, а з позовом звернулась до суду 08 червня 2015 року, суд дійшов висновку, про те, що позивачем не пропущено десятиденний строк, передбачений п.п. 1 ч.2 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України, в частині оскарження трьох постанов: відкриття виконавчого провадження від 21.04.2015 року ВП № 47293832 щодо стягнення на користь держави штрафу в розмірі 1360,00 грн., постанови від 29.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення виконавчого збору у розмірі 136,00 грн., постанови від 14.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у сумі 50,21 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, в частині оскарження постанови державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 14.05.2015 року про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та оголошення заборони на його відчуження.

Суд, перевіривши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, встановив наступне.

10 березня 2015 року Маріупольською ОДПІ Головного управління Міндоходів у Донецькій області було складено постанову АА №227109 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у вигляді накладення штрафу в сумі 1360,00грн. (арк..спр). Постанова містить дату набрання чинності з 10.03.2014 року (арк.спр. 132).

Постанова про накладення адміністративного стягнення у розумінні статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом.

16 квітня 2015 року Маріупольська ОДПІ Головного управління Міндоходів у Донецькій області звернулась до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції відповідача на заяві (арк.спр.131)

21 квітня 2015 року постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 47293832 з виконання вищевказаної постанови (арк.спр.130).

Зазначено, що документ вступив у законну силу (набрав чинності) 10.03.2015р., що відповідає відомостям, наведеним у виконавчому документі (постанові). Вказується також, що заява про примусове виконання подана 17.04.2014 р.

Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон).

Згідно з ч. 1. ст. 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове

виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів

громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі

ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення

іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Згідно з приписами частини 1 статті 25 зазначеного Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Частиною 2 статті 25 зазначеного Закону, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

В даному випадку, виходячи з наведених вище норм законодавства, змісту виконавчого документа, який відповідає вимогам ст. 18 Закону, враховуючи відсутність визначених ст. 26 Закону підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження, в силу наведених вище норм законодавства державний виконавець був зобовязаний прийняти до виконання постанову податкового орагну про стягнення штрафу, а також відкрити виконавче провадження, прийнявши відповідну постанову, що у даному випадку і було правомірно вчинено державним виконавцем.

В контексті наведеного суд зазначає, що з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» не вбачається обовязку державного виконавця перевіряти законність виконавчого документу, обовязку здійснювати перевірку щодо набрання законної сили (чинності) рішенням, на підставі якого стягується борг, на чому наполягає позивач. В даному випадку державний виконавець керується змістом виконавчого документу та може відмовити у відкритті виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 26 вищезгаданого Закону, у разі наявності цієї інформації у державного виконавця.

При цьому, доводи позивача про відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження оскільки, як зазначає позивач, постанова про накладення штрафу була оскаржена позивачем до суду та не набрала законної сили, є необґрунтованими та не можуть братися судом до уваги, з огляду на те, що у постанові, як зазначено вище, вказана дата набрання нею чинності 10.03.2015року, а відтак у відповідності до вищезазначених положень ЗУ "Про виконавче провадження" у відповідача не було правових підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження за даним виконавчим документом.

Також, суд вважає за необхідне наголосити, що у разі, якщо після відкриття виконавчого провадження рішення відповідного органу (посадової особи) було б скасовано, виконавче провадження підлягало би закінченню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 вищезгаданого Закону, чим забезпечується захист прав боржника від незаконного стягнення сум за виконавчим документом навіть у разі відкриття виконавчого провадження за таким документом до скасування відповідного рішення, на підставі якого стягується сума боргу.

Як встановлено під час розгляду справи, постанова про накладення штрафу є чинною, оскільки ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 24 липня 2015 року по справі № 265/1938/15-а позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольсокї ДПІ ГУ ДФС у Донецькій області про скасування постанови АА №227109 про накладення адміністративного стягнення - залишено без розгляду. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 24 липня 2015 року - залишено без змін.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з цим, відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідачем не надано суду доказів про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження була надіслана боржнику рекомендованою кореспонденцією. В своїх письмових запереченнях до позову представник відповідача, вказав на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена простою кореспонденцією, у звязку з відсутністю матеріально-технічного забезпечення (арк.спр.138-139).

Суд вважає, що надсилання простою кореспонденцією документів виконавчого провадження, по-перше: є порушенням вимог надсилання документів виконавчого провадження передбачених статтею 31 Закону, а по-друге: не може слугувати достатнім підтвердженням належного повідомлення такого адресата про отримання ним кореспонденції.

Таким чином, оскільки вимогами 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов'язок державного виконавця направляти всім сторонам виконавчого провадження постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а відсутність належного фінансування органу не може бути підставою для невиконання даного обов'язку державним виконавцем, суд приходить до висновку, про порушення відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо порядку надіслання документів виконавчого провадження.

Крім цього, абзацем 1 пунктом 4.1.1 статті 4.1 Інструкції «Про проведення виконавчих дій», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/ 5 визначено, що державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Жодна з зазначених вимог не була виконана державним виконавцем, у зв'язку з чим суд приходить висновку про неналежне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, а отже, як наслідок, відсутність права у державного виконавця розпочинати примусове виконання рішення та, в свою чергу, стягувати виконавчий збір, стягувати витрати на проведення виконавчого збору та накладати арешт на кошти та інше майно боржника.

Таким чином, суд вважає, що відповідач передчасно приступив до примусового виконання постанови АА № 227109 від 10.03.2015 року, без пересвідчення про обізнаність боржника з фактом відкриття виконавчого провадження, тому винесенні державним виконавцем постанови від 29.04.2015 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 136,00 грн., постанови від 14.04.2015 року про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у сумі 50,21 грн., а також постанови від 14.05.2015 року про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та оголошення заборони на його відчуження підлягають скасуванню.

Згідно статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями ст. 11, 17, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції про скасування постанов задовольнити частково.

Скасувати постанову Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 29.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення виконавчого збору у розмірі 136,00 грн.

Скасувати постанову Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 14.04.2015 року ВП № 47293832 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій.

Скасувати постанову Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 14.05.2015 року ВП № 47293832 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та оголошення заборони на його відчуження.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 30 (тридцять) гривень 30 копійок.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова прийнята та підписана в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 02 листопада 2015 року.

Суддя Шувалова Т.О.