Справа № 826/740/13-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Київ К/800/31112/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року,

встановив:

В січні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив позов до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірним і скасування рішення від 26.12.2012 р. № 768-12, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд. Зазначає, що суди не врахували його доводів про те, що ініційоване відносно нього владою Узбекистану кримінальне переслідування є політично вмотивованим і носить характер переслідування через релігійні переконання, що є підставою для визнання позивача біженцем.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Узбекистану, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

Державний кордон України позивач перетнув 19.06.2012 р. та був затриманий співробітниками правоохоронних органів України в аеропорту "Бориспіль" у зв'язку з його перебуванням у міжнародному розшуку за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 244-1, ч. 1 ст. 244-2 Кримінального кодексу Узбекистану: замах на конституційний лад Республіки Узбекистан; виготовлення чи розповсюдження матеріалів, які несуть загрозу суспільній небезпеці та суспільному порядку; створення, керівництво, участь в релігійних екстремістських, сепаратистських, фундаменталістських чи інших заборонених організаціях (підозрювався у членстві в забороненій в Узбекистані організації "Джихадисти ісламу", створеній на основі міжнародної терористичної організації "Ісламський рух Узбекистану").

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2012 р. до ОСОБА_4 застосовано тимчасовий арешт строком на 30 днів.

Перебуваючи в СІЗО м. Києва, 10.08.2012 р. позивач звернувся до територіального органу ДМС України в м. Києві із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У заяві повідомив, що він знаходиться в міжнародному розшуку і його переслідують через релігійні переконання правоохоронні органи Узбекистану. У випадку повернення в Узбекистан він може зазнати знущань, тортур і приниження людської гідності.

Рішенням ДМС України від 26.12.2012 р. № 768-12 громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Згідно з письмовим висновком Головного управління ДМС в м. Києві від 19.11.2012 р., покладеним в основу оскарженого рішення ДМС України, ОСОБА_4 є економічним мігрантом, який прибув в Україну через третю безпечну країну з метою легалізації та переховування від кримінального переслідування.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У пункті 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) наведені відмінності між біженцем і мігрантом, як особою, що добровільно покидає свою країну з метою оселитися в іншому місці. Мігрант може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

За змістом абзацу третього частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року для відмови у визнанні біженцем достатньо наявності лише серйозних підстав вважати, що особа вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

З особової справи позивача судами встановлено, що 07.04.2009 р. ОСОБА_4 виїхав на проживання у Російську Федерацію, в м. Калініград, залишивши Узбекистан легально. За словами пошукача, на той час він не знаходився у карному розшуку, але неодноразово затримувався правоохоронними органами Узбекистану через свої релігійні переконання. Зокрема, посилався на випадки його затримання правоохоронними органами Узбекистану в 1997 році через те, що він носив бороду, та в січні 2009 року, коли він разом зі знайомими та рідними справляв обряд Іхсан (поминки).

Через три місяці після останньої події позивач виїхав з Узбекистану, оскільки від свого знайомого, який працював в органах внутрішніх справ Узбекистану, дізнався, що внесений у список осіб, яких необхідно затримати, і що йому потрібно якомога скоріше виїхати з країни.

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 затримали правоохоронні органи РФ у м. Калінінграді. Через три місяці перебування в СІЗО позивач звернувся до Федеральної міграційної служби із заявою про визнання біженцем, пояснюючи це тим, що він не мав причин для звернення з відповідним клопотанням раніше, оскільки по приїзду в Росію його ніхто не переслідував. У наданні статусу біженця позивачу було відмовлено, так само як і при повторному його зверненні у червні-серпні 2011 року. Зі свідчень самого заявника, на території РФ він почував себе в безпеці, але не маючи змоги стати громадянином РФ або отримати статус біженця на її території, розуміючи закінчення терміну легального перебування у РФ, він вирішив поїхати в Україну з метою легалізації.

За наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав кваліфікувати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він не довів наявності в нього побоювань стати жертвою переслідувань за жодною з конвенційних ознак, а небажання позивача повертатися до Республіки Узбекистан, де він переслідується в рамках чинного законодавства країни за ознаками причетності до скоєння злочинів, пов'язано з намаганням уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій.

Крім того, судами правильно враховано приписи абзацу сьомого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", згідно з якими не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, під визначення якої підпадає Російська Федерація.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Головчук С.В.
Ліпський Д.В.