Справа № 815/4255/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4255/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко О.А.,

секретар судового засідання Соколова М.С.,

за участю:

позивачі - ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3

Джелані,

представника відповідача ОСОБА_4 (за довіреністю),

перекладача - Хамдард Непа Хабібрахам

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 до головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 114 від 23.06.2015 року та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 114 від 23.06.2015 року та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову зазначено наступне. Позивачі, ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, є подружжям, прибули на територію України разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 Позивачі проживали в області ОСОБА_8, провінція Кабул. Сімя позивачів зазнала переслідувань від антиурядового озброєного угрупування «Талібан», які мали на меті рекрутувати членів родини позивачів, через що не маючи змоги отримати захист від держави, рятуючи свої життя, позивачі були змушені виїхати з території ОСОБА_9. В адміністративному позові зазначено, що на даний момент позивачі не мають змоги повернутись на територію своєї країни, оскільки їх життю та здоровю загрожуватиме небезпека через належність членів родини до певної соціальної групи, а саме особи боєздатного віку.

Від відповідача надійшли до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 192-197), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В судовому засіданні позивачі підтримали адміністративний позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в запереченнях до адміністративного позову.

Суд, заслухавши пояснення позивачів та представника відповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 є громадянином ОСОБА_9, національність таджик, віросповідання мусульманин (суніт), країна постійного проживання: ОСОБА_9, м. Кабул, район ОСОБА_8 (а.с.114). Одружений на громадянці ОСОБА_9 ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані. Склад сімї: ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані дружина, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_1 ОСОБА_5 донька, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 ОСОБА_6 син, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька (а.с.114-115).

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, ІНФОРМАЦІЯ_5, є громадянкою ОСОБА_9, національність таджик, віросповідання мусульманин (суніт), країна постійного проживання: ОСОБА_9, м. Кабул, район ОСОБА_8. Сімейний стан: одружена на громадянині ОСОБА_9 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з яким має спільних дітей (а.с.160).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані та з дітьми 24.05.2015 року нелегально перетнули кордон України (а.с.116, 163).

18.06.2015 року позивачі звернулись до органу міграційної служи із заявами про надання їм захисту в Україні.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ДМС України від 23.06.2015 року № 114 позивачам ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженців (а.с.105, 149).

Вислухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

В анкеті ОСОБА_1 ОСОБА_2 (особова справа № 2015OD0188) позивач зазначив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 з ОСОБА_9 виїхав через погрози талібів, оскільки останні хотіли щоб він воював. 30.04.2015 року до позивача до дому приїхали 2 чоловіка - таліби, які побили його та вимагали, щоб позивач прибув до їх штабу в район ОСОБА_10. При анкетуванні позивач зазначив, що таліби були незадоволені тим, що позивач не відвідував мечеть. Після вказаних подій позивач зібрав речі та поїхав до тітки в Кабул, де перебував там до відїзду з ОСОБА_9 (а.с.117).

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані при анкетуванні (особова справа № 2015OD0189) причинами виїзду з країни громадянського походження зазначила, що в кінці квітня 2015 року до них приїхали таліби побили чоловіка, у звязку з чим родина перебралась до Кабулу та пізніше залишила ОСОБА_9 (а.с.163).

При цьому, під час співбесіди з працівниками міграційної служби 23.06.2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 на запитання співробітників органу міграційної служби: «Що саме від Вас таліби хотіли?» відповів: «Таліби сказали, щоб я зі своїм сином прийшов до них в штаб, для чого саме я не знаю» (а.с.108). На запитання «Чому ви відмовились відвідати базу талібів?» позивач відповів: «Вони напевно запрошували до себе для того, щоб я до них приєднався та пішов вбивати разом з ними, але я цього не хотів» (а.с.108).

На запитання співробітників органу міграційної служби: «Під час перебування у Кабулі до Вас приходили таліби?» позивач зазначив: «Ні, я весь час знаходився дома» та на запитання: «Крім випадку, коли до Вас прийшли до дому таліби, були ще якісь випадки переслідування на території ОСОБА_9?» ОСОБА_1 ОСОБА_2 відповів: «Ні» (а.с.109).

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані при анкетуванні зазначила, що вона особисто не чула спілкування талібів з її чоловіком, а про вказані події їй стало відомо зі слів чоловіка.

Разом з тим, проаналізувавши особисті справи позивачів, суд не встановив переконливих підстав, з яких позивачі не можуть повернутись в країну громадянської належності. Так, посилання позивачів в адміністративному позові на те, що ціллю візиту талібів є рекрутування членів родини ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підтверджуються матеріалами особової справи, адже при співбесіді спеціаліста відділу відповідача з ОСОБА_1 ОСОБА_2, останній вказав, що йому не відома ціль візиту талібів. Позивач лише допустив припущення щодо можливого примушення його вести озброєні дії.

Окрім того, позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2, вказуючи в адміністративному позові, що він переслідується угрупуванням талібів, при співбесіди зазначив, що до його дому таліби приходили один раз, запитували, чому він не відвідує мечеть, попросили позивача зявитись до штабу, що, на думку суду, не свідчить про переслідування ОСОБА_1 ОСОБА_2 та його родини. Також, позивачем було зазначено, що під час знаходження родини в Кабулі жодних відомостей щодо їх переслідування чи розшуку до них не поступало.

Суд, також, зауважує, що при співбесіді спеціаліста відділу відповідача з ОСОБА_1 ОСОБА_2, останній будь-яких відомостей відносно його побиття не надавав.

Відтак, обставини, якими обґрунтовується адміністративний позов, не знайшли свого документального відображення.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні співбесіди позивачі не змогли довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд їх особових справ в площині надання захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_11 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні їх громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвами переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді їх заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивачів, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, яким позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги не підлягають задволенню, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 6971, 76, 79, 86, 158 163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 до головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 114 від 23.06.2015 року та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити

Постанова набирає законної сили згідно ст.. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 29.10.2015 року.

Суддя Вовченко О.А.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 до головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 114 від 23.06.2015 року та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити

29 жовтня 2015 року.