Справа № 2а-322/09
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Київ К/800/53064/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Амєліна С.Є.,
Бутенка В.І., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області про зобов'язання поновити виплату пенсії державного службовця про визнання дій неправомірними та зобов'язання призначити пенсію, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області на постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2009 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року, -

встановив:

У серпні 2009 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області про визнання неправомірними дій щодо зменшення розміру її пенсії та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії державного службовця з 1 серпня 2009 року.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Постановою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року, позовні вимоги задоволено. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області щодо припинення з 1 серпня 2009 року виплати ОСОБА_4 пенсії державного службовця. Зобов'язано відповідача поновити виплату ОСОБА_4 пенсії державного службовця з 1 серпня 2009 року.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області звернулося з касаційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2009 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 6 квітня 1984 року ОСОБА_4 працювала в Марганецькому райфінвідділі на посаді старшого економіста, потім старшого ревізора-інспектора, з 1 серпня 1989 року переведена в податкову інспекцію, де працювала на різних посадах. 20 жовтня 1992 року їй присвоєно персональне звання - радник податкової служби ІІІ рангу, а 14 червня 1994 року відповідно до статті 17 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 3723-XII) вона прийняла Присягу державного службовця. 5 травня 2004 року у віці 54 роки позивач звільнилася з посади старшого державного податкового ревізора-інспектора Марганецької об'єднаної державної податкової інспекції за власним бажанням, що підтверджується записами її трудової книжки.

З 18 квітня 2005 року ОСОБА_4 призначена пенсія державного службовця на підставі статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Однак з 1 серпня 2009 року Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області припинило виплату позивачеві пенсії державного службовця, посилаючись на те, що посадові особи державної податкової служби, які мають спеціальне звання, чинним на час призначення пенсії законодавством не були прирівняні до відповідних категорій посад державних службовців, а тому період роботи позивача у податкових органах до стажу державної служби не включається.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що посадова особа податкового органу, якій присвоєно спеціальне звання, має право на призначення пенсії державного службовця, а розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 вересня 1997 року № 503-р «Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців» (далі - розпорядження № 503-р) не може бути підставою для припинення її виплати.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон № 3723-ХІІ.

Згідно статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

У відповідності до частини 2 статті 9 Закону № 3723-ХІІ регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон № 3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальним законом.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 4 грудня 1990 року № 509-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 509-XII).

Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами частини 1 статті 15 вказаного Закону може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини 5, 6 статті 15 цього Закону).

Зазначеною статтею Закону № 509-XII також установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються із вимогами статей 5, 12 Закону № 3723-ХІІ щодо обмежень, пов'язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Із наведеним узгоджується те, що, як установили суди у цій справі, ОСОБА_4, якій у 1992 році присвоєно персональне звання - радник податкової служби ІІІ рангу, в червні 1994 року відповідно до статті 17 Закону № 3723-ХІІ прийняла Присягу державного службовця.

Законом № 509-XII не врегульовано питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, тому при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону № 3723-ХІІ, зокрема стаття 37 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за правилами якої на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

За змістом пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Виходячи з наведеного, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що період державної служби позивача в податкових органах у спеціальному званні - радник податкової служби ІІІ рангу має бути зарахований до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Посилання відповідача на розпорядження № 503-р як на підставу для відмови у зарахуванні до стажу державної служби періоду служби у податкових органах посадових осіб, які мають спеціальне звання, судами правомірно не взято до уваги, оскільки зазначений акт виданий для врегулювання правового статусу працівників цих органів, що не мають спеціальних звань, та не змінює правового статусу посадових осіб податкових органів, які такі звання мають.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2009 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2009 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Марганці Дніпропетровської області про зобов'язання поновити виплату пенсії державного службовця про визнання дій неправомірними та зобов'язання призначити пенсію - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Амєлін С.Є.

Бутенко В.І.