Справа № 823/1906/15
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2015-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року справа № 823/1906/15 13 год. 25 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Педані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - за довіреностями, представника третіх осіб ОСОБА_4 - за договорами про надання правової допомоги, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уманської обєднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Черкаській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Уманська міська рада Черкаської області, фізична особа-підприємець ОСОБА_5, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, фізична особа-підприємець ОСОБА_7 та фізична особа-підприємець ОСОБА_8, про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Уманської обєднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Черкаській області (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Уманська міська рада Черкаської області (далі - третя особа 1), фізичні особи - підприємці ОСОБА_5 (далі - третя особа 2), ОСОБА_6 (далі - третя особа 3), ОСОБА_7 (далі - третя особа 4), ОСОБА_8 (далі - третя особа 5) в якій просить:

- визнати протиправними дії Уманської обєднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Черкаській області щодо відмови у наданні інформації, що становить суспільний інтерес, на запит ОСОБА_1 від 22.07.2015;

- зобовязати Уманську обєднану державну податкову інспекцію головного управління ДФС у Черкаській області надати інформацію відповідно до запиту ОСОБА_1 від 22.07.2015.

Позов мотивований тим, що позивач звернувся до відповідача з запитом про надання інформації від 22.07.2015, однак відповідач, будучи розпорядником інформації, безпідставно не надав позивачу повну інформацію на його запит, чим порушив право позивача на доступ до інформації, гарантоване Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідач заперечував проти позову з тих підстав, що запитувана інформація чинним законодавством віднесена до конфіденційної, та не є інформацією що становить суспільний інтерес.

Представник третіх осіб (фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8Ю.) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що її довірителі не дають згоди на розкриття інформації стосовно них.

Представник третьої особи Уманської міської ради Черкаської області у судове засідання не прибув, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, а копію рішення надіслати на зазначену в поясненнях адресу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши позиції сторін у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI (надалі Кодекс №2755).

Судом встановлено, що 22.07.2015 позивач звернулась до начальника Уманської ОДПІ головного управління ДФС У Черкаській області ОСОБА_9 із запитом на інформацію, у якому посилаючись на ст.1-4, ст.13-14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI просила надати інформацію: про сплату податків (ЄСВ на зарплату, податки на найманих працівників, єдиного податку, ЄСВ за ФОП) за 2013, 2014 та І-ІІ квартал 2015 року фізичних осіб підприємців ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8 У запиті позивачем зазначено, що запитувана інформація є однією із складових розрахунку собівартості перевезень в міському транспорті м. Умань і випливає на вартість проїзду. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право знати всю інформацію про товар, роботи та послуги.

24.07.2015 позивачеві надано відповідь за №4941/23-05-11, відповідно до змісту якої позивачеві відмовлено у задоволенні запиту у звязку із тим, що у Уманської ОДПІ відсутні правові підстави для надання запитуваної інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (надалі Закон №2939).

Статтею 1 Закону №2939 визначено, що публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №2939, право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ст. 5 Закону №2939, доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 6 Закону №2939 визначено, що до публічної інформації з обмеженим доступом належить конфіденційна інформація, таємна та службова інформація.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (надалі Закон №2657), податкова інформація сукупність відомостей і даних, що створені чи отримані суб'єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності та необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, установленому Кодексом №2755.

Згідно із п. 63.12 ст. 63 Кодексу №2755, інформація, що збирається, використовується та формується контролюючими органами у зв'язку з обліком платників податків, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для податкової інформації з обмеженим доступом.

Стаття 74 Кодексу №2755 визначає, що податкова інформація, зібрана відповідно до вимог цього кодексу, може зберігатися опрацьовуватися в інформаційних базах органів державної податкової служби або безпосередньо посадовими (службовими) особами органів державної податкової служби. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та завдань.

Відповідно до пп. 21.1.6 п. 21.1 ст. 21 Кодексу №2755, посадові особи контролюючих органів зобов'язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону №2939, розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Частина 2 ст. 32 Конституції України визначає, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин 1, 2 ст.32, частин 2, 3 ст.34 Конституції України до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Рішенням КСУ визначено, що Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої ст.32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, що допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Майно будь-які активи, матеріальні або нематеріальні, рухомі або нерухомі, виражені в речах або в правах, а також юридичні документи або акти, які підтверджують право власності на такі активи або інтерес у них (Конвенція ООН проти корупції від 31.10.2003).

З огляду на викладене, суд вважає, що інформація про сплату податків (ЄСВ на зарплату, податки на найманих працівників, єдиного податку, ЄСВ за ФОП) за 2013, 2014 та І-ІІ квартал 2015 року фізичними особами-підприємцями ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8, про надання якої просив позивач є інформацією, на яку, відповідно до положень п. 63.12 ст. 63 Кодексу №2755, поширюються обмеження передбачені для податкової інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону №2939, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону.

Згідно із пп. 17.1.9 п. 17.1 ст. 17 Кодексу №2755, платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов'язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що надання дозволу платника податків на розголошення відомостей контролюючим органом стосується не тільки відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю, але і інших відомостей про такого платника податків.

Враховуючи те, що вказаними фізичними особами-підприємцями (ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8Ю.) не надано письмової згоди на розголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей щодо них, тому відповідач позбавлений можливості надати позивачу запитувану інформацію.

Зазначена позиція викладена у листі Міністерства доходів і зборів України від 16.12.2013 №17542/6/99-99-18-03-01-15, відповідно до якого, податковий орган зазначив, що відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, окрім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту й прав людини.

Стосовно посилання позивача на те, що запитувана інформація становить суспільний інтерес, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону №2939 розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно із ч. 2 ст. 29 Закону №2657 предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що запитувана інформація не підпадає під визначення такої, що є предметом суспільного інтересу.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем, в даному випадку, не порушено норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» та правомірно відмовлено позивачеві у наданні інформації запитуваної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у силу вимог ч. 2 ст. 49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст. 8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч. 1 ст. 71 КАС України означає обовязок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. У цьому контексті суд зазначає, що заперечуючи проти позову за правилами ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідач довів правомірність оскаржуваних дій, у зв'язку із чим позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не належить задовольняти.

Відповідно до ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у задоволенні позову платника податків може бути відмовлено (лист ВАСУ від 01.11.2011 №1936/11/13-11). Суд запропонував особам, які беруть участь у справі, подати докази і з власної ініціативи витребував докази, яких, на думку суду, не вистачало для вирішення справи (ст.11 КАС України).

З огляду на викладене, на підставі наявних у справі доказів, дослідивши обставини і докази адміністративної справи, застосувавши норми законодавства, враховуючи доводи сторін, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Керуючись статтями 14, 86, 94, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Рідзель

Повний текст рішення виготовлено 04 листопада 2015 року.