Справа № 456/5406/13-а 2-а/456/72/2015
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Справа № 876/5761/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 3 квітня 2015 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Загірненської сільської ради Стрийського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 07.10.2013 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Загірненської сільської ради Стрийського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Загірненської сільської ради Стрийського району Львівської області «Про затвердження розрахунку ідеальних долей та оформлення права власності» від 24.12.2002р. №24, від 26.12.2002р. №24 та від 26.12.2002р. №25.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 3 квітня 2015 року провадження у справі закрито.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, так як дана справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Позивач звернувся до відповідачів та третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування рішень виконкому Загірненської сільської ради Стрийського району Львівської області «Про затвердження розрахунку ідеальних долей та оформлення права власності» від 24.12.2002 р. № 24, від 26.12.2002 р. № 24 та від 26.12.2002 р. № 25.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду від 22.10.2014р. позов ОСОБА_2 був залишений без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАСУ.

Дану ухвалу оскаржив позивач. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Стрийського міськрайонного суду від 22.10.2014 р. у справі №456/5406/13-а скасовано та направлено справу в суд першої інстанції для продовження розгляду. Підставою для скасування зазначеної ухвали було те, що суд першої інстанції розглянув питання про застосування строків, передбачених КАС України у справі, яка не є адміністративною.

03.04.2015 року суд першої інстанції закрив провадження з тих підстав, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При апеляційному розгляді представник позивача апеляційну скаргу підтримав з зазначених в ній підстав і вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, про що стверджує ухвала апеляційної інстанції від 24.12.2013 року, яка скасувала ухвалу суду першої інстанції від 10.10.2013 року про відмову у відкритті провадження по даній справі.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з»явилися, що не перешкоджає розгляду справи у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача. дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, частиною 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо, зокрема, захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Таким чином, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи, тобто перший діє як власник майна і є рівноправною сторона договору. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

З матеріалів справи видно, що рішенням Стрийської районної ради народних депутатів від 15.04.1981 року № 114 «Про продаж житлових будинків гр.-нам ОСОБА_5 в с.Конюхів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.в с.Загірне» вирішено продати робітникам ОСОБА_3( після одруження-Солонинка) та ОСОБА_4 по половині житловий будинок державного фонду, який раніше використовувався під квартири вчителів в с.Загірне, оцінивши цілий будинок в сумі 1398 крб.( п.3)( а.с.99)

За вказану частину будинку згідно квитанції ОЦ № 007911 ОСОБА_3 сплатила 22.04.1981 року 699 крб. ( а.с.101).

Слід зазначити, що рішенням Стрийського районного народного суду від 14.03.2014 року вказаний вище договор купівлі-продажу половини житлового будинку визнано таким, що відбувся, так як з вини райфінвідділу ця угода не була нотаріально посвідчена.( а.с.112-113).

Оскільки ідеальні долі співвласників цього будинку не були визначені та у відсутності спору, відповідач відповідно до ст.20 п.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР, Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року зі змінами прийняв оскаржувані рішення «Про затвердження розрахунку ідеальних долей та оформлення права власності» від 24.12.2002р. №24, від 26.12.2002р. №24 та від 26.12.2002р. №25, якими затверджено ОСОБА_3 43/100 частин житлового будинку по вул..Січових стрільців, 40 в с.Загірне, а ОСОБА_4-57/100 частин цього ж будинку. ( а.с.14)

На підставі вказаного рішення виконкому Загірненської сільської ради від 24.12.2002р. №24 третім особам- Солонинці Н.М. та ОСОБА_4 видано Свідоцтва про право власності на свої частини будинку( а.с.132,133).

Таким чином, оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, як акт ненормативного характеру, було реалізоване.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав на те, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України, пунктом 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Крім того, в абзаці 5 пункту 5 мотивувальної частини рішення зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є „гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд України у постанові № 21-64а13 від 4 червня 2013 року щодо регулювання аналогічних правовідносин, зазначаючи, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку існує спір про право користування позивачем частиною будинку, яка придбала в 1981 році ОСОБА_3 Оскаржені рішення тільки конкретизували ідеальні долі частин будинку, які були придбані третіми особами і позивачем слід оспорювати їх право власності в порядку цивільно-процесуального судочинства, позаяк оскаржені рішення вичерпали свою дію оформленням свідоцтва про право власності.

З вищевикладеного слідує, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що даний спір є цивільно - правовим, а не публічно-правовим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 199 п. 1, 200, 205 ч. 1 п. 1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 3 квітня 2015 року у справі №456/5406/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 03.11.2015 року.