Справа № 2а-1802/12/2670
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

"04" листопада 2015 р. м. Київ К/800/4737/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ«Піреус Банк МКБ») до Київського міського центру зайнятості про скасування акту, за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року,-

в с т а н о в и в:

У травні 2011 року ПАТ «Піреус Банк МКБ» звернулось до суду з позовом, у якому просило скасувати:

акт Київського міського центру зайнятості від 28.04.2011 № 19ш «Про порушення законодавства України про зайнятість населення»;

пункт 5 резолютивної частини акту від 28.04.2011 № 19 «Перевірки додержання законодавства про зайнятість населення».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року постанову суду першої інстанції скасовано в частині позовних вимог про скасування акту Київського міського центру зайнятості від 28.04.2011 № 19ш «Про порушення законодавства України про зайнятість населення» та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову у цій частині. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Київський міський центр зайнятості, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу ПАТ «Піреус Банк МКБ», посилаючись на законність судового рішення, просить залишити його без змін.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що на підставі Положення про інспекцію по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.1991 № 47 Інспекцією по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Київського міського центру зайнятості відносно ПАТ «Піреус Банк МКБ» проведено перевірку додержання вимог законодавства України про зайнятість населення, за результатом якої складено акт від 28.04.2011 № 19. У ході перевірки встановлено факт неподання до центру зайнятості звіту по формі № 4-ПН про фактичне вивільнення працівників Кременчуцької філії банку, чим порушено вимоги пункту 5 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення».

За наслідками перевірки Інспекцією по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Київського міського центру зайнятості складено акт від 28.04.2011 № 19ш «Про порушення законодавства України про зайнятість населення», яким позивачу запропоновано в десятиденний термін внести штраф у сумі 340 352,69 грн.

Пунктом 5 акту № 19 від 28.04.2011«Перевірки додержання законодавства про зайнятість населення» відповідач запропонував позивачу сплатити штраф згідно висновків попереднього акту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що акт є документом про встановлення обставин, які в свою чергу можуть бути підставами для сплати штрафних санкцій, передбачених безпосередньо Законом України «Про зайнятість населення», а в разі не бажання особою сплатити їх в добровільному порядку, їх стягнення можливо тільки в судовому порядку. Таким чином до моменту звернення відповідача до суду з позовом щодо стягнення суми штрафних санкцій за порушення, виявлені і зафіксовані у відповідному акті, для позивача не виникає негативних наслідків.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про скасування акту від 28.04.2011 № 19ш, апеляційний суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 20 Закону України 1 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення», чинного на час виникнення спору, при вивільненні працівників (у тому числі працюючих пенсіонерів та інвалідів) у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності, повідомляють про це не пізніш як за два місяці в письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці, а в десятиденний строк після вивільнення - направляють списки фактично вивільнених працівників, зазначаючи в них інвалідів.

У разі неподання або порушення строків подання цих даних стягується штраф у розмірі річної заробітної плати за кожного вивільненого працівника. Ці кошти зараховуються до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття і використовуються для фінансування заходів по працевлаштуванню та соціального захисту вивільнюваних працівників.

За порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання, як того вимагає частина 1 статті 238 Господарського кодексу України, можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Строки застосування адміністративно-господарських санкцій визначені у статті 250 цього Кодексу, згідно з частиною першою якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Посилаючись на пропуск Київським міським центром зайнятості вказаного строку при складанні акту № 19ш від 28.04.2011 щодо застосування до позивача штрафних санкцій, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для його скасування.

Колегія не погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції, оскільки правовідносини, що виникають між працедавцем і найнятим робітником, регулюються законодавством України у сфері праці і зайнятості, у тому числі Кодексом законів про працю України і Законом України «Про зайнятість населення», і не підпадають під регулювання нормативно-правових актів України, що регламентують питання здійснення господарської діяльності.

Межі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачені статтею 250 Господарського кодексу України, не розповсюджують свою дію на штрафні (економічні) санкції застосовані центром зайнятості, встановлені Законом України «Про зайнятість населення», оскільки вони є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій.

Між тим, з акту Київського міського центру зайнятості від 28.04.2011 № 19ш «Про порушення законодавства України про зайнятість населення» вбачається, що ним лише запропоновано в десятиденний термін внести штраф.

Судом першої інстанції вказано, що цей акт може бути лише підставою для сплати штрафних санкцій, передбачених Законом України «Про зайнятість населення», а в разі не бажання особою сплатити їх в добровільному порядку, стягнення можливо тільки в судовому порядку.

За таких обставин суд прийшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог у цій частині, та у частині позовних вимог про скасування пункту 5 резолютивної частини акту від 28.04.2011 № 19 «Перевірки додержання законодавства про зайнятість населення», яким запропоновано позивачу сплатити штраф згідно висновків попереднього акту, як такої, що є похідною.

Також є обґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що акти є документами про встановлення обставин, які містять правові наслідки для позивача, а тому у розумінні вимог статті 17 КАС України розгляд цих позовних вимог відноситься до компетенції адміністративного суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що скасувавши рішення місцевого суду, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення незаконного судового рішення.

У відповідності із статтею 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 226, 230, 231 КАС України, суд,-

ухвалив:

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року скасувати, залишивши в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2012 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: