Справа № 2а-12119/11/2070
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Київ К/9991/20600/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Амєліна С.Є.,
Бутенка В.І., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про скасування вимоги, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2011 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому просив скасувати вимогу Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області від 5 травня 2011 року № Ф-2340 про сплату боргу в розмірі 51,99 гривень.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивачем подано письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем, знаходиться на спрощеній системі оподаткування, є платником страхових внесків, зареєстрований в Управлінні Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області.

Відповідач 5 травня 2011 року на підставі статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) склав вимогу № Ф-2340 про сплату боргу в розмірі 51,99 гривень, яка була надіслана фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 і отримана ним 16 серпня 2011 року.

Страхові внески позивачеві нараховані за періоди з липня по вересень 2010 року та з жовтня по грудень 2010 року, заборгованість зі сплати яких станом на 1 травня 2011 року склала 51,99 гривень, що підтверджується направленим на його адресу листом Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області від 13 травня 2011 року № 993/М-14.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 11 Закону № 1058-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

До членів сімей фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, належать: дружина (чоловік), батьки, діти та інші утриманці, які досягли 15 років, не перебувають у трудових або цивільно-правових відносинах з такою фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності, але разом з ним здійснюють підприємницьку діяльність і отримують частину доходу від заняття цією діяльністю.

Пунктом 6 частини 2 статті 17 Закону № 1058-IV (чинним на час сплати позивачем страхових внесків) визначено, що страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Відповідно до частини 6 статті 20 Закону № 1058-IV страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць; для страхувальників, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, - квартал.

Законом України «Про внесення змін до Законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 8 липня 2010 року № 2461-VI (далі - Закон № 2461-VI) підпункт 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV викладено в такій редакції: «Фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески».

До набрання чинності Законом № 2461-VI і відповідно зазначених змін до підпункту 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV діяла редакція підпункту 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідно до якої фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального торгового патенту), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачували страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому розмірі.

Таким чином, згідно з наведеними положеннями Закону № 1058-IV позивач зобов'язаний сплачувати страхові внески до Пенсійного фонду України у загальному порядку, незважаючи на те, що він у спірний період перебував на спрощеній системі оподаткування.

Як встановлено судами, позивач як фізична особа-підприємець, що обрав особливий спосіб оподаткування, в спірний період страхові внески до Пенсійного фонду України сплатив не в повному обсязі.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави вважати, що Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області при формуванні вимоги від 5 травня 2011 року № Ф-2340 про сплату боргу діяло правомірно.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2012 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області про скасування вимоги - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Амєлін С.Є.

Бутенко В.І.