Справа № 2а-1220/12/1470
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а-1220/12/1470

Категорія: 10.1Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Яковлева Ю.В., Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м.Миколаєва на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2012 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м.Миколаєва про скасування рішень про застосування фінансових санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м.Миколаєва подало апеляційну скаргу на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2012 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у повному обсязі.

Постановою від 04 вересня 2012 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Миколаївський окружний адміністративний суд у повному обсязі задовольнив адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду в Центральному районі м. Миколаєва про скасування рішень відповідача від 16 лютого 2012 року №204/112П, №205/113П, №206/114П, №207/115П та №208/116П про застосування фінансових санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, оскільки відповідно до пункту 7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що набрав чинності з 1 січня 2011 року, стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для застосування п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки до позивача були застосовані штрафні санкції за неподання звітності за 2005-2009 роки.

ФОП ОСОБА_1 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду в Центральному районі м. Миколаєва, як платник страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01.01.2011 року - як платник єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Рішеннями начальника управління Пенсійного фонду в Центральному районі м.Миколаєва від 16 лютого 2012 року №204/112П, №205/113П, №206/114П, №207/115П та №208/116П до позивача застосовано штрафні санкції за несвоєчасне подання відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку за 2005-2009 роки на загальну суму 850 грн. (170 грн. згідно кожного рішення).

Суд першої інстанції встановив, що зазначені рішення прийнято УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва на підставі актів перевірки ФОП ОСОБА_1 від 16 лютого 2012 року №112П, №113П, №114П, №115П, №116П, якими встановлено, що позивач не надав у встановлені строки звітність про застрахованих осіб, що використовуються в системі персоніфікованого обліку, за попередній рік, відповідальність за що передбачена п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржені рішення прийняті відповідачем протиправно, оскільки п.5 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратив чинність з 1 січня 2011 року і не був чинним на дату прийняття відповідачем оскаржених рішень.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Між сторонами виник спір щодо наявності повноважень у пенсійного органу відносно нарахування фінансових санкцій за несвоєчасне подання позивачем звіту до органів Пенсійного Фонду за 2005-2009 роки, з урахуванням положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Так, за період до 1 січня 2011 року відносини, що виникали між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, регулювалися Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким визначалися платники страхових внесків, порядок їх нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.17 вказаного Закону (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) страхувальник зобов'язаний подавати звітність територіальним органам Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом.

Згідно п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів ПФУ накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення - у розмірі 20 відсотків зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дана норма втратила чинність з 01 січня 2011 року згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування в лютому 2012 року ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в частині застосування фінансових санкцій за несвоєчасне подання звіту до органів Пенсійного Фонду за 2005-2009 роки, є неправомірним.

Посилання апелянта на п.п.5, п.п.6 п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» апеляційний суд знаходить безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.5, п.п.6 п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Отже, вказаною нормою регулюються правовідносини щодо стягнення саме заборгованості із сплати страхових внесків та нарахування, у зв'язку з цим, штрафних санкцій, тоді як в даних правовідносинах має місце застосування фінансової санкції за несвоєчасне подання звіту за 2005-2009 роки, що не передбачено п.п.5, п.п.6 п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва протиправно винесло оскаржені рішення від 16 лютого 2012 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій за не подання звітності до органів ПФУ за 2005-2009 роки на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки зазначена норма Закону втратила чинність з 1 січня 2011 року згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» і не діяла на дату прийняття відповідачем оскаржених рішень.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2012 року по справі №21-367-а12 (№ЄДРСР 27996302).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 70, 71, 195, п. 2 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, 244-2, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м.Миколаєва залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д Домусчі

суддя Ю.В.Яковлев

суддя О.О.Кравець