Справа № 599/1290/13-а (2а/599/103/13)
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року м. Київ К/800/32832/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області про визнання незаконною та скасування постанови від 15.07.2013 №61/13 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Постановою Зборівського районного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року позов задоволено: скасовано постанову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 15.07.2013 №61/13 про накладення штрафу у розмірі 11 470,00 грн.; провадження у справі закрито.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2014 року постанову Зборівського районного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року скасовано; прийнято нову, якою позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 15.07.2013 №61/13 про накладення на ОСОБА_2 штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності у розмірі 11 470,00 грн.; в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області із посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області проведено перевірку позивача, якою встановлено факт виконання робіт з реконструкції власного нежитлового приміщення павільйону під магазин-склад з допоміжним приміщенням гаражу без реєстрації об'єкта в органах державного архітектурно-будівельного контролю, що за посиланням відповідача є порушенням вимог статей 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» та статей 29, 34 Закону України «Про планування та забудову території».

На підставі протоколу від 12.07.2013 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області винесено постанову від 15.07.2013 №61/13, якою до ОСОБА_2 застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 11 470 грн.

Вказуючи на протиправність постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 15.07.2013 №61/13, ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з протиправності постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 15.07.2013 №61/13.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав на недотримання судом першої інстанції під час розгляду справи правил предметної підсудності, визначеної статтею 18 Кодексу адміністративного судочинства. За результатами розгляду справи по суті суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 15.07.2013 №61/13 як такої, що прийнято на підставі положень Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності", які на момент вчинення позивачем порушення не набрали законної сили.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із позицією суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Посадові особи інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право, зокрема, складати протоколи про вчинення правопорушень, акти перевірок та накладати штрафи відповідно до закону.

Відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (суб'єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності встановлена в Законі №208/94-ВР.

Відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (суб'єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності встановлена в Законі №208/94-ВР.

Законом України від 22.12.2011 №4220-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності», який набрав чинності 19.01.2012, внесено зміни до Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності", згідно з якими цей Закон викладено в новій редакції.

Так, пункт 2 частини другої статті 2 Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за виконання будівельних робіт без повідомлення про початок їх виконання або будівництво індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, закінчене у період з 5 серпня 1992 року до 31 грудня 2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, а також наведення недостовірних даних у такому повідомленні - у розмірі десяти мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто Закон України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням або ж не передбачали застосування такої санкції.

Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 червня 2015 року у справі №21-369а15.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що самочинне будівництво розпочато та закінчено з травня 2009 року по травень 2010 року - під час дії редакції Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" від 05.11.2009. У той же час, за результатами перевірки відповідачем 15.07.2013 винесено постанову №61/13 із посиланням на вказаний Закон у редакції, чинній із 19.01.2012, який на момент здійснення будівництва не набрав законної сили.

За вказаних обставин, позиція суду апеляційної інстанції щодо протиправності постанови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 15.07.2013 №61/13 є обґрунтованою.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судом апеляційної інстанції дана вірно, порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом не допущено.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області відхилити, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку статей 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: