Справа № 826/11175/14
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Мамчура Я.С. та Шостака О.О.,

при секретарі - Доник М.М. та Любачевській М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства культури України на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства культури України про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства культури України від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 про звільнення з роботи та поновити на посаді директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що листок тимчасової непрацездатності за період з 03 по 26 червня 2014 року був виданий незаконно. Крім того, апелянт зазначає, що Департамент культурної спадщини та культурних цінностей, в якому працював позивач - ліквідовано.

Під час судового засідання представники відповідача підтримали свою апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги та просили суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що судом першої інстанції було винесене законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства культури України залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував на посаді директора Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України. Наказом Першого заступника Міністра культури України від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 ОСОБА_2 було звільнено з роботи за прогул без поважних причин.

Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був звільнений у період тимчасової непрацездатності. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не було з'ясовано причини відсутності позивача на роботі, не витребувано у нього письмових пояснень, а також не враховано, що неявка позивача на роботу зумовлена поважними причинами, а саме - тимчасовою непрацездатністю.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно наказу від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 ОСОБА_2 був звільнений із роботи з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, який передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Приймаючи рішення про звільнення працівника з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний встановити не лише факт відсутності працівника на робочому місці, а й перевірити наявність поважних причин його відсутності.

Верховний Суд України в ухвалі від 19 жовтня 2011 року (справа № 6-56708св10) зазначив, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що перед прийняттям наказу від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 відповідач був зобов'язаний вжити заходів для з'ясування причин відсутності ОСОБА_2 на робочому місці.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

У наказі від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 про звільнення ОСОБА_2 з роботи зазначено, що він прийнятий на підставі акту від 26 червня 2014 року та доповідної записки заступника Міністра Мазур Т.В.

Дослідивши зазначені документи, колегія суддів встановила, що у них зафіксовано факт тривалої відсутності ОСОБА_2 на роботі. Також у зазначених акті та доповідній записці вказано, що 14 квітня 2014 року позивач був на робочому місці, а з 15 квітня 2014 року перебуває на лікарняному, проте факт наявності листків непрацездатності не підтверджено. Крім того, у вказаних документах зафіксовано, що ОСОБА_2 не інформує керівництво про причини своєї відсутності, на телефонний зв'язок не виходить, а направлені на його адресу листи повертаються до Міністерства культури України без вручення адресату. У акті від 26 червня 2014 року та доповідній записці заступника Міністра Мазур Т.В. також зазначено, що причини відсутності позивача на роботі не встановлено.

Посилання на інші обставини та документи, як на підставу для звільнення ОСОБА_2 з роботи, у наказі від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 - відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що Міністерством культури України станом 26 червня 2014 року не було встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість звільнення працівника з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення за прогул є одним із видів дисциплінарного стягнення, яке застосовується у порядку, передбаченому ст. 149 КЗпП України.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач не отримував від позивача відповідних письмових пояснень та не вчиняв дій, спрямованих на їх отримання. Посилання Міністерства культури України на акти від 12 та 13 червня 2015 року щодо спроб додзвонитися до ОСОБА_2 суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими, адже метою зазначених телефонних дзвінків, згідно вказаних актів, було запрошення позивача для ознайомлення з актом службової перевірки від 02 серпня 2014 року та отримання копії наказу про звільнення і трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що Міністерство культури України вчиняло дії, спрямовані на встановлення місця перебування ОСОБА_2, а саме - направляло відповідний запит від 23 червня 2014 року № 286/8/42-14 до Міністерства внутрішніх справ України. Відповідь на вказаний запит надійшла до Міністерства культури України факсом лише 24 липня 2014 року.

Разом з тим, наказ про звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин був виданий відповідачем 26 червня 2014 року, тобто до отримання відповіді на вказаний запит.

Звертаючись до суду з позовом про скасування наказу від 23 червня 2014 року № 286/8/42-14 та поновлення на роботі, ОСОБА_2 посилався на те, що його відсутність на роботі у період з 15 квітня по 26 червня 2014 року пов'язана із тимчасовою непрацездатністю. На підтвердження зазначеної обставини позивач надав суду копії листків тимчасової непрацездатності № 768025 від 15 квітня 2014 року, № 614792 від 18 квітня 2014 року, № 664689 від 15 травня 2014 року та № 618002 від 03 червня 2014 року.

Зазначені листки тимчасової непрацездатності підтверджують наявність поважних причин відсутності ОСОБА_2 на роботі у період з 15 квітня по 26 червня 2014 року, а також звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

При розгляді та вирішенні даної справи суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав доказів визнання вказаних листків непрацездатності незаконними.

Під час апеляційного розгляду справи за клопотанням сторін провадження у даній справі були зупинене до вирішення справи № 761/30509/14-ц за позовом Міністерства культури України до Комунального підприємства Шевченківського району м. Києва «Консультативно-діагностичний центр», Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва, філія № 1, за участю третьої особи - ОСОБА_2, про визнання листків непрацездатності незаконними.

Зазначений позов був обґрунтований тим, що у період продовження терміну дії листків тимчасової непрацездатності позивач перебував за кордоном та не міг пройти особистого огляду, як це передбачено пп. 1.7 Інструкції про порядок видачі документів. що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року № 455.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року в задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року рішення суду першої інстанції було скасовано та прийнято нове про задоволення позовної заяви Міністерства культури України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року було скасовано та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року.

Підставою для відмови в задоволенні позовної заяви Міністерства культури України про визнання листків непрацездатності незаконними стало те, що законом передбачена процедура перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності, а також можливі наслідки порушення встановленого порядку їх видачі. Також судом касаційної інстанції зазначено, що листки непрацездатності не є правочинами, у зв'язку з чим вони не можуть бути визнані недійсними в судовому порядку, та вказано, що за наявності підстав і мотивів в судовому порядку можуть бути оскаржені відповідних дії посадових осіб лікарняного закладу.

Доказів оскарження в судовому порядку дій посадових осіб лікарняного закладу щодо видачі та продовження листків тимчасової непрацездатності № 768025 від 15 квітня 2014 року, № 614792 від 18 квітня 2014 року, № 664689 від 15 травня 2014 року та № 618002 від 03 червня 2014 року відповідач не надав.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Міністерство культури України надало копію листа Київського міського відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18 вересня 2014 року № 3312-08, згідно якого листки тимчасової непрацездатності № 614792 від 18 квітня 2014 року, № 664689 від 15 травня 2014 року та № 618002 від 03 червня 2014 року видані необґрунтовано.

Разом з тим, зазначений доказ був отриманий відповідачем після видачі наказу про звільнення ОСОБА_2 з роботи та після закінчення розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, за змістом до п. 1 ч. 1 ст. 28 та ч. 1 ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», норми якого були чинними до 01 січня 2015 року, страховик здійснює перевірку обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам саме як документа, що дає право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів у встановленому законом порядку визнання листків тимчасової непрацездатності такими, що видані незаконно.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було прийняте законне і обґрунтоване рішення про скасування наказу Міністерства культури України від 26 червня 2014 року № 374/0/17-14 та поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що постанова суду від 04 вересня 2014 року є незаконною, адже Департамент культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України було ліквідовано, а посаду директора зазначеного Департаменту - скорочено.

Зазначені доводи апелянта є необґрунтованими, адже у відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений саме на попередній роботі. Скорочення відповідної посади не може бути перешкодою для поновлення порушених прав позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Міністерства культури України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 04 вересня 2014 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам та прийнято законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства культури України залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволенні апеляційної скарги Міністерства культури України - відмовити.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Я.С. Мамчур

О.О. Шостак

Ухвала складена в повному обсязі 03 листопада 2015 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Мамчур Я.С

Шостак О.О.