Справа № 1321/1347/14
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Київ К/800/32224/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

суддів: Леонтович К.Г., Васильченко Н.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2015 року у справі №1321/1347/14 (876/1306/15) за позовом ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області, треті особи: Відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури Сокальської районної державної адміністрації, відділ Держземагенства у Сокальському районі Львівської області про визнання протиправними та скасування рішень суб'єкта владних повноважень, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2008 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Сокальської міської ради Львівської області про визнання незаконним і скасування рішення №270 від 30.11.2007 р., яким відмовлено позивачу у долучені земельної ділянки площею 90 м. кв. із східної сторони будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати передати у приватну власність вказану земельну ділянку пл..90 кв.м. для обслуговування будинку зі східної сторони.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 24 березня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2011 року, позов про визнання рішення від 30.11.2007 року №270 незаконним та передачу у власність земельної ділянки задоволений. В рішенні зазначено - Сокальській міській раді долучити ОСОБА_1 у приватну власність до земельної ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 27.09.1999 року для обслуговування власної частини будинку АДРЕСА_1 в м.Сокалі земельну ділянку зі східної сторони будинку в розмірі 99,905 кв.м. згідно вимірів по плану Червоноградського міжрайонного бюро технічної інвентаризації.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2012 року вказані судові рішення скасовані, справа направлена на новий судовий розгляд.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має на праві приватної власності 39/100 будинку по АДРЕСА_1, користується наданою її земельною ділянкою, в числі інших, зі східної сторони будинку. Даною земельною ділянкою користувалися з 1953 року мешканці цього будинку.

Позивач неодноразово зверталася до міської ради з проханням передати їй у власність спірну земельну ділянку. Рішенням від 30.11.2007 року Сокальська міська рада відмовила позивачу в заяві передати у власність земельну ділянку в розмірі 90 м. кв. зі східної сторони будинку для його обслуговування та дотримання в належному стані. ОСОБА_1 вважає рішення ради незаконним і просила зобов'язати раду передати її у приватну власність по АДРЕСА_1 земельну ділянку зі східної сторони будинку в розмірі 90 м. кв. для обслуговування власної частини будинку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач не надала достатніх доказів порушеного її права, також позивачем не встановлено і не додані обґрунтування надання вказаного розміру земельної ділянки з урахуванням знаходження на спірній ділянці підземних та повітряних комунікацій.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій виходячи з наступного.

Згідно зі ст.2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) розпорядження землями територіальної громади міста, у тому числі надання їх у користування, належить до повноважень міської ради та відповідно до п. 36 ст. 26, ст. 33 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", вирішується виключно на пленарних засіданнях міської ради та виключно компетенцією селищних та міських рад є врегулювання земельних правовідносин, зокрема, до яких відноситься надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад.

Так, відповідно до положень Земельного кодексу України та Закону України „Про землеустрій", рішення відповідних рад щодо надання земельних ділянок приймаються на підставі розроблених проектів відведення земельних ділянок. Необхідність розробки та затвердження таких проектів обумовлена приписами ст. 50 Закону України „Про землеустрій". Документація із землеустрою визначається як затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною сьомою вказаної статті ЗК України встановлено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини десята, одинадцята статті 118 ЗК України).

Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що оскільки вищевказана документація та вказаний порядок позивачем не був дотриманий, чим порушені норми Земельного Кодексу України та Закону України „Про місцеве самоврядування", а тому Сколівська міська рада прийняла законне рішення, адже позивач не надала достатніх доказів порушеного її права.

Крім того, вірно зазначено, що позивачем не встановлене і не додане обґрунтування вказаного розміру спірної земельної ділянки, на якій знаходяться комунальні підземні та повітряні комунікації.

Враховуючи викладене, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли до вірного висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Сокальського районного суду Львівської області від 12 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: