Справа № 2а-120/10/1470
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/45646/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року

у справі №2а-120/10/1470

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Березанському районі Миколаївської області

про скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Березанському районі Миколаївської області (далі-відповідач) про скасування рішень.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2010 року, позовні вимоги задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 18 серпня 2009 року №/0 та №/0.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу позивача до суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.

Представниками податкового органу проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог діючого законодавства за період з 01 жовтня 2007 року по 24 липня 2009 року, за результатами якої складено акт від 05 серпня 2009 року № 128/17/НОМЕР_1, яким встановлено порушення позивачем вимог статті 13, статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» з урахуванням пункту 22.10 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», у результаті чого встановлено заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на 64 516,60 грн., у тому числі за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року на 62 379,10 грн. та за період з 01 січня 2009 року по 24 липня 2009 року на 2 137,50 грн. та підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону «Про податок на додану вартість», до податкового кредиту податкових декларацій з податку на додану вартість позивачем включено суми податку, не підтверджені податковими накладними, у результаті чого занижено податок на додану вартість на 108 523,00 грн., у тому числі у 1 кварталі 2008 року - 24 660,00 грн., у 2 кварталі 2008 року - 23 150,00 грн., у 3 кварталі 2008 року - 60 380,00 грн., 4 кварталі 2008 року - 333,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 08 серпня 2011 року №/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 64 516,6 грн. та №/0, яким визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 162 784,50 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволені позову виходив з того, що податковим органом при проведенні перевірки дотримано процедуру її проведення, а тому висновки викладені в акті перевірки є обґрунтованими та визначені суми податкових зобов'язань оскаржуваними податковими повідомленнями - рішеннями є правомірними.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», завданням органів державної податкової служби, зокрема, є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством.

Згідно пункту 1 статті 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», для виконання покладених на них завдань органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), крім Національного банку України та його установ (далі - платники податків).

Частиною 7 статті 11№ Закону України «Про державну податкову службу в Україні» визначено, що позаплановими перевірками вважаються також перевірки в межах повноважень податкових органів, визначених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а в інших випадках - за рішенням суду.

Позапланова виїзна перевірка здійснюється на підставі виникнення обставин, викладених у цій статті, за рішенням керівника податкового органу, яке оформляється наказом.

Тривалість планової виїзної перевірки не повинна перевищувати 20 робочих днів, а щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів.

Тривалість позапланової виїзної перевірки не повинна перевищувати 10 робочих днів, а щодо суб'єктів малого підприємництва - 5 робочих днів.

Пунктом 1.4 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України від 11 червня 2004 року № 326, встановлено, що за результатами проведеної документальної перевірки складається акт документальної перевірки.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, відповідачем, згідно з наказом №158, проведено виїзну позапланову документальну перевірку, за результатами якої складено акт від 05 серпня 2009 року №128/17/НОМЕР_1, з порушенням зазначених вимог, оскільки фактично перевірка проведена в приміщенні ДПІ у Березанському районі Миколаївської області, що встановлено судом та не заперечувалось представником відповідача, разом з тим, відповідачем не надано доказів направлення письмового запиту щодо надання документів для проведення перевірки, так само не надано і доказів відмови платника податків надати посадовій (службовій) особі контролюючого органу копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, за перевіряємий період.

Отже, недотримання відповідачем обов'язкових умов для проведення перевірки, дає підстави для висновку про її неправомірність.

При цьому, судом першої інстанції досліджено по суті виявлені під час перевірки порушення, та встановлено, що вони свого підтвердження не знайшли, оскільки позивачем були надані суду первинні документи, які підтверджують витрати позивача за період з 01 жовтня 2007 року по 24 липня 2009 року.

Отже, податковим органом, в порушення процесуального припису частини 2 статті 72 КАС України, не було доведено правомірності донарахування позивачу податкових зобов`язань з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 64 516,6 грн. та з податку на додану вартість у розмірі 162 784,50 грн. спірними рішеннями.

З огляду на викладене та керуючись приписами статті 226 КАС України, відповідно до якої, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2013 року у справі №2а-120/10/1470 скасувати.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2010 року у справі №2а-120/10/1470 залишити в силі.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.

Судді:Ланченко Л.В.

Пилипчук Н.Г.