Справа № 825/2065/15-а
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року Чернігів Справа № 825/2065/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірною бездіяльності Чернігівського обласного військового комісаріату стосовно незарахування на продовольче забезпечення з 18.03.2014 по 28.02.2015 до військової частини НОМЕР_1 та несвоєчасне подання документів на виплату ОСОБА_1 грошової компенсації замість встановлених норм харчування до військової частини НОМЕР_1 , визнання неправомірною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати ОСОБА_1 нарахованої згідно наказу ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.12.2014 № 575 (додаток № 11), за період з 18.03.2014 по 30.11.2014, грошової компенсації замість встановлених норм харчування у сумі 4545,96 грн, згідно наказу ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.01.2015 № 2 (додаток № 11) за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 включно грошової компенсації замість встановлених норм харчування у сумі 546,22 грн, згідно наказу ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.02.2015 № 90 (додаток № 11) за період з 01.01.2015 по 31.01.2015 включно грошової компенсації замість встановлених норм харчування у сумі 510,98 грн, згідно наказу ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.03.2015 № 169 (додаток № 11) за період з 01.02.2015 по 28.02.2015 включно грошової компенсації замість встановлених норм харчування у сумі 422,88 грн, стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 нарахованої грошової компенсації у сумі 6026,04 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426 (зі змінами) та наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 (зі змінами) громадяни, які призвані на військову службу у зв`язку з оголошенням мобілізації, з дня прибуття їх до військового комісаріату забезпечуються харчуванням за встановленими нормами за рахунок держави. Однак, позивач зазначає, що його не було зараховано на продовольче забезпечення до в/ч НОМЕР_1 , в результаті чого він не був забезпечений їжею шляхом надання послуг з харчування суб`єктами господарювання на підставі укладених договорів з Міністерством оборони України.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник в/ч НОМЕР_1 у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що упродовж березня-листопада 2014 року витяги з наказів військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 чи будь-які інші документи про зарахування позивача до списків особового складу частини та постановку на продовольче забезпечення або про виплату йому грошової компенсації замість установленої норми харчування № 1 - загальновійськова до військової частини НОМЕР_1 не надходили. Отже, представник вважає, що службові особи в/ч НОМЕР_1 не мали можливості та не зобов`язані були вчиняти жодних дій щодо забезпечення позивача триразовим харчуванням за рахунок держави як особі, мобілізованої на особливий період, або виплати грошової компенсації замість установленої норми харчування № 1 загальновійськова. Крім того, відповідач просив відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку із втратою позивачем статусу військовослужбовця, посилаючись на постанови Верховного Суду України від 19 березня 2013 року № 21-38а13 та від 31 березня 2015 року №21-79а15.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 у судове засідання не з`явився, надав суду заяву у якій просив проводити розгляд справи без його участі. В наданих до суду письмових запереченнях представник відповідача-2 просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що з метою приведення власної діяльності до вимог законодавства України та відновлення порушених прав позивача, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.12.2014 № 575 позивача було зараховано на продовольче забезпечення при в/ч НОМЕР_1 . Враховуючи неможливість забезпечення гарячою їжею позивача, приймаючи до уваги пункт 2.10. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, було прийнято рішення про виплату позивачу грошової компенсації замість належних норм харчування у розмірі вартості набору продуктів за нормою № 1 загальновійськова. Вказаний наказ був направлений на адресу в/ч НОМЕР_1 .

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу від 18.03.2014 № 15 Борзнянського районного військового комісаріату позивач був призваний на військову службу по мобілізації та призначений на посаду "офіцер відділення формування та відправки команд і партій".

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.03.2015 № 25 позивача звільнено з посади старшого офіцера відділення комплектування.

Даний наказ позивач оскаржив до суду. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.07.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015, у справі № 825/2136/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Борзнянського районного військового комісаріату Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 9-1 вказаного Закону визначено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Тобто, вказаною нормою Закону передбачено право на отримання грошової компенсації за не отримане продовольче забезпечення лише для військовослужбовців.

29 березня 2002 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації», якою затверджено нові норми харчування військовослужбовців, однак положення вказаної Постанови також передбачають право на компенсацію за не отримане продовольче забезпечення лише для військовослужбовців.

Відповідно до пункту 2.3. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 у Збройних Силах України, забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх діючих цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.

Отже, вказаним Положенням також передбачено право на отримання грошової компенсації за продовольче забезпечення виключно військовослужбовцями.

Як вбачається з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.03.2015 № 25, який міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 звільнений у запас 12.03.2015 на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015.

З адміністративним позовом до суду позивач звернувся 03.07.2015, що підтверджується відповідною відміткою Чернігівського окружного адміністративного суду із зазначенням вхідного реєстраційного номеру та дати отримання позову (а.с. 4).

Тобто, судом встановлено, що на час звернення до суду щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, позивач був звільнений з військової служби, тобто не мав статусу військовослужбовця.

Суд зауважує, що накази ТВО військового комісара Чернігівського ОВК від 10.12.2014 № 575, від 02.01.2015 № 2, від 04.02.2015 № 90, від 04.03.2015 № 169 згідно яких ОСОБА_1 встановлено грошову компенсацію замість встановлених норм харчування за період з 18.03.2014 по 28.02.2015, не можуть бути підставою для стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача нарахованої грошової компенсації, оскільки цими наказами передбачено виплату компенсації замість належних норм харчування військовослужбовцям, призваним у зв`язку з мобілізацією.

На момент звернення позивача до суду (03.07.2015) щодо отримання грошової компенсації замість продовольчого забезпечення, останній вже не мав статусу військовослужбовця, призваного у зв`язку з мобілізацією, оскільки він був звільнений 12.03.2015, а тому дія цих наказів на нього не поширюється.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року (№ 21-38а13), постанові від 31 березня 2015 року (№21-79а15), в якій Верховним Судом України було висловлено позицію, що відсутність у Законі № 2011-XII, відповідного права військовослужбовців є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації.

Згідно до ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно не зарахування позивача на продовольче забезпечення з 18.03.2014 по 28.02.2015 до в/ч НОМЕР_1 та несвоєчасне подання документів на виплату грошової компенсації замість встановлених норм харчування до в/ч НОМЕР_1 , то суд зазначає, що на момент звернення до суду позивач поновлений в правах, фактично зарахований на продовольче забезпечення у спірний період наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 йому передбачено виплату грошової компенсації замість встановлених норм харчування, а тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 стосовно не виплати нарахованої згідно наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.12.2014 № 575, від 02.01.2015 № 2, від 04.02.2015 № 90, від 04.03.2015 № 169 грошової компенсації замість встановлених норм харчування в сумі 6026,04 грн, суд зазначає наступне.

В/ч НОМЕР_1 фінансується виключно з Державного бюджету України, тому згідно до ст. 2 Бюджетного кодексу України є бюджетною неприбутковою установою.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період становить один рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

Таким чином, не виплата грошової компенсації в/ч НОМЕР_1 , у період з 18.03.2014 по 28.02.2015 не була неправомірною, оскільки у кошторисі в/ч НОМЕР_1 видатки та компенсація замість встановленої норми харчування не передбачались. Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

В порушення вимог ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан