Справа № 2а-6327/11
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/67113/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Таращанського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - Таращанський РВ ГУ МВС України в Київській області) про стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації за продовольчі пайки,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Таращанського районного суду Київської області від 5 грудня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року,

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з врахуванням уточнень, просив: стягнути з Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області матеріальну шкоду в сумі 53545 грн 72 коп, з них: 23305 грн 03 коп - розмір матеріальної шкоди за недоплачене грошове утримання з січня 2000 року по лютий 2005 року; 9328 грн 89 коп - розмір компенсації за несвоєчасно виплачені кошти з січня 2000 року по лютий 2005 року; 20911 грн 80 коп - розмір компенсації за продовольчі пайки за період з січня 1997 року по березень 2002 року.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 7 травня 2007 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2007 року, позов задоволено. Стягнуто з Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 55220 грн 72 коп.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 5 липня 2011 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 5 грудня 2011 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної шкоди та грошової компенсації за продовольчі пайки. Позовну заяву ОСОБА_2 в цій частині залишено без розгляду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Справа вирішується в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутні клопотання всіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 12 березня 1990 року проходив службу в органах внутрішніх справ. З 1 січня 2000 року по 12 червня 2000 року працював у Таращанському РВ ГУ МВС України в Київській області на посаді дільничного інспектора міліції, з 12 червня 2000 року по 21 лютого 2005 року на посаді старшого дільничного інспектора міліції.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 27 лютого 2005 року №28 о/с старшого дільничого інспектора міліції Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_2 звільнено в запас за пунктом 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.

Згідно довідки Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області від 31 січня 2007 року за вих №15-Я за час проходження служби в органах внутрішніх справ за період з січня 2000 року по 21 лютого 2005 року ОСОБА_2 виплачено грошове утримання в розмірі 31389 грн 01 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що призначені керівником органу внутрішніх справ позивачу надбавки до грошового утримання та премії виплачувались в повній мірі. Вимоги щодо стягнення компенсації за продовольчі пайки за період з січня 1997 року по березень 2002 року не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку давності.

Залишаючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за продовольчі пайки за період з січня 1997 року по березень 2002 року без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин першої та другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка була чинна на час звернення позивача з даним позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Згідно з штампом вхідної кореспонденції Таращанського районного суду Київської області, ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду 27 лютого 2007 року.

Позивач просив поновити строк звернення до суду, мотивуючи тим, що заявити таку вимогу під час проходження служби він не міг, побоючись негативних наслідків з боку відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач наполягав на застосуванні строку звернення до суду на підставі статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи те, що відповідач наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за продовольчі пайки за період з січня 1997 року по березень 2002 року, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в цій частині, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Проте, суд апеляційної інстанції залишаючи без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення компенсації за продовольчі пайки за період з січня 1997 року по березень 2002 року, застосував норму статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не була чинною на момент звернення позивача до суду з даним позовом.

В частині позовних вимог щодо недоплаченої частини грошового утримання за період з січня 2000 року по лютий 2002 року необхідно зазначити наступне.

Відповідно до пункту 2 та 2-1 Указу Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» від 4 жовтня 1996 року №926/96 (далі - Указ №926/96), постановлено виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надбавку за вислугу років згідно з додатком №10; особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік; установити особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ щомісячні надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), а працівникам - у розмірі 100 відсотків посадових окладів.

Згідно з пунктом 3 даного Указу надано право керівникам внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів установлювати надбавки особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань - до 50 відсотків окладів грошового забезпечення та преміювати осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, створеного у розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Указом Президента України «Про надбавки військовослужбовцям служби безпеки України та працівникам органів внутрішніх справ України за безперевну службу» від 24 квітня 2003 року №370 надано Голові Служби безпеки України та Міністрові внутрішніх справ України право встановлювати відповідно військовослужбовцям Служби безпеки України і працівникам органів внутрішніх справ України щомісячні надбавки за безперервну службу в органах безпеки і органах внутрішніх справ у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби в таких розмірах: понад 5 років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90 відсотків.

Порядок і умови виплати зазначених надбавок визначаються Головою Служби безпеки України та Міністром внутрішніх справ України. Зазначеним Указом було визначено граничні межі щомісячної надбавки за безперервну службу, право встановлення конкретних розмірів цієї надбавки надано, зокрема, Міністру внутрішніх справ України.

Зазначені надбавки та премії не мали обов'язкового характеру та підлягали встановленню і виплаті лише при наявності підстав та умов, встановлених у пункті 3 Указу Президента України №926/96, а саме: наявність відповідних асигнувань, що виділяються на утримання органів внутрішніх справ.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вказує, що копії розрахункових листів за 2000-2005 роки містять відомості про періодичні виплати позивачу певних відсотків надбавок за особливі умови служби, за безперервну службу в органах внутрішніх справ та премій.

Суд апеляційної інстанцій вказує, що призначені позивачу у відповідних випадках керівником органу внутрішніх справ надбавки до грошового утримання та премії, які не носять обов'язкового характеру, виплачувались в повній мірі.

Однак, судами не встановлено, що входило до складу грошового утримання позивача, яке він фактично отримував за період з січня 2000 року по лютий 2005 року та розмір фактично отриманих позивачем у цей період надбавок та премій, передбачених Указами Президента України від 4 жовтня 1996 року №926/96 та від 24 квітня 2003 року №370.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з пропуском строку їх виплати необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Судам необхідно встановити, яку нараховану частину грошового утримання за період з січня 2000 року по лютий 2005 року не було виплачено позивачу вчасно.

Таким чином, судам першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду необхідно встановити, що входило до складу грошового утримання позивача, яке він фактично отримував за період з січня 2000 року по лютий 2005 року та розмір фактично отриманих позивачем у цей період надбавок та премій, та яку нараховану частину грошового утримання за період з січня 2000 року по лютий 2005 року не було виплачено позивачу вчасно.

Частиною першою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі статтею 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки неповноту встановлення обставин у справі допущено обома судовими інстанціями, то справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Таращанського районного суду Київської області від 5 грудня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П. Стародуб