Справа № 803/1214/14
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року К/800/14700/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року по справі № 803/1214/14

за позовом ОСОБА_4

до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській

області

про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного

заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції, ухвалено нову постанову, якою визнано протиправним і скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 29 травня 2014 року № 114 о/с.

Поновлено ОСОБА_4 з 30 травня 2014 року на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2014 року залишити в силі.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 29 травня 2014 року №114о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби ДАІ, підпорядкованої УМВС України у Волинській області звільнено у запас (з постановкою на військовий облік) з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), з 30 травня 2014 року.

Підставою для видачі наказу про звільнення позивача стали висновок службового розслідування від 29 травня 2014 року та наказ УМВС України у Волинській області від 29 травня 2014 року № 330/в відповідно до яких прийнято рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача у вигляді звільнення зі служби за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року №382, у частині відданості народові України, Закону України «Про міліцію», Закону України «Про Дисциплінарний статут ОВС» (далі - Дисциплінарний статут), особисту недисциплінованість, що виразилось у невиконанні вимог наказів МВС України від 28 травня 2014 року №488дск та УДАІ УМВС в області від 28 травня 2014 року №157 щодо виконання завдань визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення антитерористичної операції».

Так, службовим розслідуванням було встановлено, що наказом начальника Управління державної автомобільної інспекції УМВС України у Волинській області від 28 травня 2014 року №157 на виконання вимог наказу МВС України від 28 травня 2014 року №488дск та керівництва Департаменту ДАІ МВС України, зобов'язано командирів взводів ДПС ДАІ роти ДПС підпорядкованої УМВС України у Волинській області на начальників відділення ДАІ з обслуговування м. Луцька провести оперативні наради з підпорядкованим особовим складом щодо відрядження працівників ДАІ в розпорядження начальника ГУМВС України в Харківській області.

Командир взводу із забезпечення супроводження РДПС ДАІ УМВС капітан міліції Лагода О.І. рапортом від 28 травня 2014 року доповів начальнику УДАІ УМВС України у Волинській області про те, що під час проведення зборів особового складу ніхто з працівників підрозділу не виявив бажання їхати у відрядження в Харківську область, після чого начальником УДАІ УМВС України у Волинській області полковником міліції Кравченею В.Ф. були проведені повторні збори даного взводу.

З рапортів начальника УДАІ УМВСУ у Волинській області полковника міліції Кравчені В.Ф. та начальника УКЗ УМВС України у Волинській області полковника міліції Феня М.Д. вбачається, що на зборах особового складу взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби ДАІ, підпорядкованої УМВС 13 співробітників вказаного підрозділу відмовилися виконувати накази МВС України від 28 травня 2014 року №488дск та УДАІ УМВС України у Волинській області від 28 травня 2014 року №157 про відрядження для несення служби в Харківській області, у зв'язку з чим усі здали свої службові посвідчення, в тому числі і позивач.

Цього ж дня позивачем подано рапорт про відсутність можливості відбути у відрядження у зв'язку з сімейними обставинами з 30 травня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що безпідставна та необґрунтована відмова позивача відбути у відрядження для несення служби з охорони громадського порядку в Харківську область є несумісною з проходженням служби в органах внутрішніх справ, суперечить змісту Присяги працівників внутрішніх справ, оскільки підриває довіру громадян як до працівників міліції, так і до органів внутрішніх справ в цілому, на які покладені завдання по боротьбі з тероризмом. За таких обставин відповідач мав достатньо підстав для звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення за дискредитацію.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції посилався на те, що позивача звільнено з посади без законних підстав, оскільки відповідачами не доведено належними доказами скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу. Крім того, проведене відповідачем службове розслідування не відповідає вимогам статті 14 Дисциплінарного статуту в частині повного, всебічного і об'єктивного з'ясування всіх обставин події.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту визначено, що службовою дисципліною є дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Дисциплінарного статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу, в тому числі за порушення дисципліни, вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, встановлені пунктами 63-65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Окремо пунктами 66 і 67 Положення передбачені підстави звільнення зі служби за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, та за вчинення злочину або адміністративного корупційного правопорушення.

За змістом пункту 71 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу при звільненні в запас або відставку можуть бути позбавлені права носіння встановленої форми одягу, якщо вони засуджені за вчинення злочину, або вчинили проступки та дії, які дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Отже, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби, а невиконання вимог наказів МВС України від 28 травня 2014 року №488дск та УДАІ УМВС у Волинській області від 28 травня 2014 року №157, які в свою чергу не були персоналізовані, що стало підставою для звільнення позивача, є порушенням службової дисципліни, за яке накладається дисциплінарне стягнення відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про скасування наказу УМВС України у Волинській області №114 о/с від 29 травня 2014 року в частині звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення за дискредитацію.

За приписами статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.