Справа № 826/7710/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04 вересня 2015 року 12 год. 30 хв. № 826/7710/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадської організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілової Ангеліни Олександрівни та державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, третя особа: реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов громадської організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» (далі - позивач) до Державної реєстраційної служби України (далі - ДРС України) та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілової Ангеліни Олександрівни (далі - відповідач-1) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 20 березня 2015 року №20164431 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (далі - оскаржуване рішення), зокрема, про відмову у реєстрації за позивачем права власності на єдиний майновий комплекс - автостоянку за адресою: місто Київ, вулиця Якуба Коласа, будинок №16 (далі - автостоянка), а також зобов'язання ДРС України зареєструвати за позивачем право власності на автостоянку.

В обґрунтування позову позивач зазначив про протиправність відмови відповідача-1 здійснити реєстрацію речових прав на автостоянку, оскільки право власності позивача підтверджується нормативними актами та рішеннями судів, що безпідставно не взято до уваги відповідачем-1 при розгляді заяви про реєстрацію речових прав на автостоянку за позивачем.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні колегією суддів, а також, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено заміну ДРС України його процесуальним правонаступником - Міністерством юстиції України.

У подальшому, до суду через канцелярію від позивача надійшла письмова заява про уточнення позовних вимог, а саме про:

- визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення;

- зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (далі - відповідач-2) зареєструвати за позивачем право власності на автостоянку відповідного до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Вказану заяву судом, відповідно до ч. 1 ст. 137 КАС України, прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування під час прийняття у справі судового рішення по суті, а також, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53 КАС України, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - третя особа).

У ході судового розгляду справи представники позивача підтримали позов та просили задовольнити його повністю, а представник третьої особи просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у письмових запереченнях, на обґрунтування яких надано письмові докази.

Відповідачі (їх представники) у судові засідання не прибули, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи сторони відповідачів повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників) до суду не надійшли.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2015 року позивач подав третій особі заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також надав документи як обґрунтування заяви. Копії усіх документів, що були подані позивачем, зазначені у картці прийому заяви №20001817 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

20 березня 2015 року позивач отримав оскаржуване рішення із посиланням на те, що право власності за позивачем у судовому порядку не визнавалося. Тобто, предметом судового розгляду не було безпосередньо визнання права власності на автостоянку та судами не приймалися рішення про визнання за позивачем права власності на автостоянку.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, позивач надав докази, які, на його думку, встановлюють за ним право власності на автостоянку: рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 червня 2012 року у справі №2/2608/1011/12, залишене без змін ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 лютого 2013 року, згідно з яким, визнано недійсним договір від 09 грудня 2007 року, укладений між позивачем та державним підприємством «Житлоінбуд» при Управлінні державної охорони України про передачу майна стоянки №21, розташованої у Святошинському районі міста Києва по вулиці Якуба Колоса, будинок №16; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №826/7315/14, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року, відповідно до якої, судом встановлено, що право користування земельною ділянкою за адресою: місто Київ, вулиця Якуба Коласа, будинок №16, ГО КМО ВСА не припинялося та її правонаступником є позивач, якому належить першочергове право експлуатації автостоянки; постанову Київського апеляційного господарського суду від 30 липня 2014 у справі №910/862/14, залишену без змін постановою Вищого господарського суду України від 17 вересня 2014 року, якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 12 травня 2014 року про зобов'язання позивача звільнити земельну ділянку, площею 1,8 га, яка знаходиться по вулиці Якуба Коласа, будинок №16 у Святошинському районі міста Києва (кадастровий номер :75:299:0002), нормативна грошова оцінка якої складає 28655435,51 грн., та повернути її Київській міській раді.

Позивач вказує, що вище переліченими судовими рішеннями підтверджено наявність у нього права на використання майна автостоянки.

Крім того, на обґрунтування своїх доводів позивач посилається на:

- наказ Міністерства автомобільного транспорту УРСР від 21 вересня 1976 року №280, згідно з яким, до кінця 1976 року передати місцевим організаціям Українського республіканського добровільного товариства автолюбителів в областях республіки та містах Києві і Севастополі відкриті автостоянки для зберігання автомототранспортних засобів громадян, приміщення і будівлі на них за плату по інвентарній оцінці (балансова вартість за вирахуванням зносу), виробничо-фінансові плани, плани по праці та фонди заробітної плати, прибутки на 1977 рік і 10-ту п'ятирічку в цілому (згідно з додатком), а також проектно-кошторисну документацію на будівництво відкритих автостоянок, що не ввійшли в план будівництва 10-ї п'ятирічки;

- наказ Республіканського промислового об'єднання з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, що належать громадянам «Укравтотехобслуговування» від 24 жовтня 1978 року №277, відповідно до якого, генеральним директорам обласних виробничих об'єднань «Укравтотехобслуговування», в тому числі і Київського, передати з балансу на баланс станом на листопад 1978 року місцевим організаціям Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів в областях республіки та містах Києві і Севастополі відкриті автостоянки для зберігання автотранспортних засобів громадян, приміщення і будівлі на них, виробничі плани на 1978 рік і 10-ту п'ятирічку (по роках), плани по праці та заробітній платі на 1978 рік, проектно-кошторисну документацію на будівництво відкритих автостоянок;

- постанову Ради Міністрів УРСР віл 27 серпня 1976 року №420 «Про поліпшення роботи Українського республіканського товариства автомотолюбителів», згідно з якою, Міністерствам, відомствам УРСР, облвиконкомам, Київському і Севастопольському міськвиконкомам: передати місцевим організаціям Українського республіканської; добровільного товариства автомотолюбителів в установленому порядку протягом 1976 року, де це доцільно, будинки і споруди відкритих платних стоянок для автотранспортних засобів, громадянам. В разі неможливості передачі їх в установленому порядку передачу будинків і споруд зазначених стоянок провести, як виняток, безоплатно.

У контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 316, 317, 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Поряд з цим, як з'ясовано судом у ході розгляду справи та вбачається із наданих позивачем доказів, вони не містять відомостей про наявність у позивача, як правонаступника попередніх товариств автолюбителів, саме права власності на автостоянку як єдиний майновий комплекс. Вище переліченими судовими рішеннями також не визнано право власності позивача на автостоянку. У мотивувальній частині постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2014 року у справі №826/7315/14, на яку посилається позивач, встановлено юридичний факт - перебування земельної ділянки за адресою: місто Київ, вулиця Якуба Колоса, будинок №16, у користуванні ГО «Київська міська організація Всеукраїнської спілки автомобілістів», правонаступником якої є ГО «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» - позивач у справі, однак не визнано право власності.

Згідно зі ст.ст. 2, 4, ч. 1 ст. 15, ст. 19 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Речові права на нерухоме майно, зазначені в п.п. 2 і 3 ч. 1 цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених ст.ст. 4-1, 4-2 цього Закону.

Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Тобто, як вбачається з вище викладених норм, одним із документів, на підставі якого реєструється майнове право, є рішення суду. І власне таке рішення суду має стосуватися саме визнання відповідно права власності чи іншого речового права на нерухоме майно. Однак, такого рішення суду позивач не надав. При цьому, не можна віднести надані позивачем докази і до розряду інших документів, передбачених п. 6 ст. 19 Закону, оскільки вони не підтверджують виникнення чи перехід у позивача саме права власності на автостоянку, про реєстрацію саме якого (права) просить позивач.

Відповідно до ст. 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч. 9 ст. 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених ст. 4-2 та ч. 9 ст. 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у п.п. 4, 5-2 - 5-6 ч. 1 цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї статті, не може здійснюватися у разі, якщо об'єкт нерухомого майна розміщений у межах території, на якій діють два і більше органів державної реєстрації прав, одним з таких органів на вибір заявника, а також у разі проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у п. 4 ч. 1 цієї статті, не може здійснюватися у разі наявності помилки в Державному земельному кадастрі, яка виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів).

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Отже, оцінивши у сукупності та взаємозв'язку надані сторонами докази у справі, суд вважає, що оскаржуване рішення є правомірним та відповідає нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим підстави для задоволення одновної вимоги позивача, а також похідної від неї, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов громадської організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілової Ангеліни Олександрівни та державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, третя особа: реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову громадської організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва».

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третій особі (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда