Справа № 804/12110/15
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
при секретарі судового засідання Шкуті А.А.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача 1 ОСОБА_2
представника відповідача 2 ОСОБА_3
представників третьої особи ОСОБА_4, ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» до відповідача 1 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідача 2 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_6, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуючий адміністратор Пенсійних Фондів «Паритет», про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання здійснити Відкритому пенсійному фонду «ПриватФонд» виплати грошових коштів, -
28 серпня 2015 року відкритий пенсійний фонд «ПриватФонд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1 публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», в якому позивач просить:
1. Визнати неправомірною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо:
- нездійснення виплати відкритому пенсійному фонду «ПриватФонд» коштів з депозиту у розмірі 1 400 000,00 грн., що розміщені за Додатковим договором № 2 в рамках Генеральної угоди № Д-2025984/01/1855;
2. Зобовязати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити:
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, навівши доводи та обґрунтування, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та поясненнях до неї.
Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що наведені позивачем в позовній заяві обставини не відповідають дійсності.
Представник відповідача 2 в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши про їх необґрунтованість та безпідставність.
Представники третьої особи проти задоволення позову не заперечували.
Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, вирішуючи вказаний спір, суду необхідно зясувати, чи було допущено відповідачами по справі порушення права позивача.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про управління активами № КА-1 від 25 квітня 2005 року ТОВ «Керуючий адміністратор пенсійних фондів, яке діяло від імені, в інтересах та за рахунок Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» (Вкладник) 28 січня 2014 року укладено з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Банк) Генеральну угоду № Д-2025984/01/1855 про розміщення коштів в рамках депозитної лінії «Актуальна», (далі - Генеральна угода).
Відповідно до п.1.1. Генеральної угоди «Вкладник» розміщує, а «Банк» приймає грошові кошти (далі - «Вклад») в сумі та на строки, обумовлені додатковими договорами, укладеними в рамках цієї Генеральної угоди, які є її невід'ємними частинами.
30.01.2014 року між Сторонами укладено Додатковий договір № 1 в рамках Генеральної угоди за умовами пункту 1 якого Вкладник розміщує, а Банк приймає на Рахунок вклад в сумі 3 200 000,00 грн. Розміщення Вкладу, зазначеного в п.1. цього Договору, здійснюється з 30 січня 2014 року (Дата внесення) до 29 січня 2015 року (Дата повернення). Нарахування процентів на суму Вкладу здійснюється за ставкою 19,0% процентів річних. Платіжним дорученням від 30 січня 2014 року за № 1111 Вкладником перераховано 3 200 000 грн. зі свого банківського рахунку, відкритому в ПАТ КБ ПРИВАТБАНК на Рахунок, відкритий в АТ «Дельта Банк» відповідно до Генеральної угоди.
Договором № 1 від 29 січня 2015 року про внесення змін до Додаткового договору № 1 в рамках Генеральної угоди Сторони домовились викласти пункт 2 Договору в наступній редакції: Розміщення Вкладу, зазначеного в п.1 цього Договору, здійснюється з 29 січня 2015 року (Дата внесення) до 19 лютого 2015 року (Дата повернення).
11 вересня 2014 року між Сторонами укладено Додатковий договір № 2 в рамках Генеральної угоди за умовами пункту 1 якого Вкладник розміщує, а Банк приймає на Рахунок вклад в сумі 1 400 000,00 грн. Розміщення Вкладу, зазначеного в п.1. цього Договору, здійснюється з 11 вересня 2014 року (Дата внесення) до 11 березня 2015 року (Дата повернення). Платіжним дорученням від П вересня 2014 року Вкладником перераховано 1 400 000 грн. зі свого банківського рахунку, відкритому в ПАТ КБ ПРИВАТБАНК на Рахунок, відкритий в АТ «Дельта Банк» відповідно до Генеральної угоди.
Платіжне доручення № 1 не було виконано банком, на адресу позивача інформації про причини невиконання останнього в порядку, передбаченому п.4.1.6 договору банківського рахунку, не надходило.
05.03.2015 року позивачем направлено на адресу Банку лист вих. № П-00-15/41, який був ним отриманий 06.03.15 року, з проханням виконати зобов'язання відповідно до п.2 додаткового договору в належний строк, тобто до 11.03.2015 р. - повернути вклад в сумі 1400000 грн. та нараховані проценти.
02.03.2015 року постановою Правління Національного банку України № 150 публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року № 51 розпочато з 03.03.2015 року процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 року по 02.06.2015 року та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_6

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон №4452-VI).

Частиною 1 ст. 3 Закон №4452-VI визначено, що, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Як зазначено у ч. 1 ст. 4 Закону №4452-VI, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ст. 11 Закону № 4452-VI, управління поточною діяльністю Фонду здійснює Виконавча дирекція Фонду. Виконавча дирекція Фонду складається з п'яти членів. Рішення виконавчої дирекції Фонду приймаються на засіданнях простою більшістю голосів за умови участі в засіданні не менше ніж чотирьох членів виконавчої дирекції.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону №4452-VI, виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов'язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

В силу ч. 1 ст. 26 Закону №4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону №4452-VI, Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

У відповідності до частин 5 та 6 ст. 27 Закону №4452-VI, протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Відповідно до Закону №4452-VI розроблено Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року № 14 (далі - Положення № 14).

Згідно пунктів 3, 4 розділу ІІІ Положення № 14, Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.

Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку. Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах граничного розміру суми відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації за рахунок цільової позики Фонду, така сума відшкодування включається до Переліку.

Згідно п. 6 Положення № 14, протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників. Додаткова інформація залежно від її типу надається окремими файлами, що формуються згідно з додатками 9 та 10 до цього Положення.

Відповідно до п. 2, 3 розділу IV Положення № 14, Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення.

Пунктом 4 розділу IV Положення № 14 передбачено, що Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами та затверджує Загальний Реєстр протягом шести днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що Перелік, який складається Уповноваженою особою та Загальний реєстр вкладників, який затверджується Фондом, є різними за суттю, змістом та призначенням документами.

Перелік складається Уповноваженою особою Фонду, а Загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом на підставі Переліку.

Перелік, який складається Уповноваженою особою, по суті має характер попереднього документу, який надалі у формі Загального реєстру затверджується Фондом.

Отже, з наведеного вбачається, що Фонд гарантує повернення коштів за банківським вкладом лише фізичним особам. Крім того, обов'язковою передумовою повернення даних коштів є наявність даних фізичної особи у Переліку, який формується Уповноваженою особою Фонду та передається до Фонду для затвердження Загального реєстру вкладників для здійснення виплат.

В той же час, черговість та порядок задоволення вимог до банку визначені в статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається із позовної заяви, позивач вважає, що пенсійні активи не розміщувалися на депозитному рахунку як власні кошти відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд», оскільки прибуток від такого інвестування завжди зараховувався на користь його учасників, а не на користь фонду, а тому пенсійні активи не є вкладом юридичної особи та підлягають поверненню в силу Закону України «Про недержавне пенсійне страхування».

Суд не погоджується з твердженням позивача, що власниками пенсійних коштів та вкладниками в розумінні статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є саме фізичні особи-учасники позивача, і що на них поширюються встановлені цим Законом гарантії з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифікату.

Згідно з ч. 1 ст. 1063 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред'явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами.

Абзацом 3 ч. 1 ст.1063 ЦК України передбачено, що визначення імені фізичної особи або найменування юридичної особи, на користь якої зроблений вклад, є істотною умовою договору банківського вкладу.

Проте, Генеральна угода про розміщення коштів в рамках депозитної лінії «Актуальна», укладена між Банком та позивачем, не містить жодної інформації про те, що вона укладена на користь фізичних осіб.

Навіть якщо б договір і був укладений на користь фізичних осіб, то для того щоб набути права вкладника дані фізичні особи мають пред'явити до банку вимогу, або іншим чином виразити свій намір скористатися правами вкладника.

Позивачем не надано жодного доказу звернення фізичних осіб, що є учасниками позивача, до Банку з метою набуття прав вкладників.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до уповноваженої особи щодо визнання його, як кредитора.

Аналіз вказаних правових норм в сукупності із встановленими обставинами дають підстави суду зробити висновок, що учасники позивача не є вкладниками ні в розумінні ЦК України, ні в розумінні Закону.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні та організаційні засади недержавного пенсійного забезпечення в Україні та регулює правовідносини, пов'язані з цим видом діяльності, є Закон України «Про недержавне пенсійне забезпечення» від 09.07.2003р. №1057-IV з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (надалі - Закон України №1057-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 2 названого Закону система недержавного пенсійного забезпечення - це складова частина системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов'язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

При цьому, суб'єктами недержавного пенсійного забезпечення, зокрема, є недержавні пенсійні фонди (ч.2 ст. 2).

Приписами ст. 1 Закону №1057-IV передбачено, що недержавний пенсійний фонд - це юридична особа, створена відповідно до цього Закону, яка має статус неприбуткової організації (непідприємницького товариства), функціонує та провадить діяльність виключно з метою накопичення пенсійних внесків на користь учасників пенсійного фонду з подальшим управлінням пенсійними активами, а також здійснює пенсійні виплати учасникам зазначеного фонду у визначеному цим Законом порядку.

Відповідно до положень ст. 48 Закону №1057-IV, пенсійні активи, що накопичуються у пенсійному фонді, можуть бути використані виключно для цілей інвестиційної діяльності фонду, виконання зобов'язань фонду перед його учасниками та оплати витрат, пов'язаних із здійсненням недержавного пенсійного забезпечення. Використання пенсійних активів для інших цілей забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону №1057-IV сума пенсійних коштів усіх учасників пенсійного фонду дорівнює чистій вартості активів пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 1 цього Закону чиста вартість активів пенсійного фонду - різниця між вартістю активів пенсійного фонду на день проведення підрахунку та сумою зобов'язань пенсійного фонду, що підлягають виконанню на день проведення підрахунку.

У ч. 3 ст. 6 Закону №1057-IV зазначено, що активи пенсійного фонду формуються за рахунок внесків до пенсійного фонду (пенсійних внесків) та інших надходжень до пенсійного фонду.

Отже, обов'язковою умовою для повернення грошових коштів, розміщених в банківській установі недержавним пенсійним фондом, є встановлення факту належності таких коштів до складу пенсійних внесків учасників фонду.

Як зазначено вище, Генеральна угода про розміщення коштів в рамках депозитної лінії «Актуальна», укладена між Банком та позивачем не містить жодної інформації про те, що вона укладена на користь фізичних осіб, тому суд не може встановити факт належності коштів за банківським вкладом до складу пенсійних внесків учасників пенсійного фонду.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 № 1586-VII, який набрав чинності з 11.07.2014, частину 5 статті 50 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» викладено в наступній редакції, активи недержавного пенсійного фонду (крім депозитів), зберігачем яких є банк, не включаються до ліквідаційної маси такого банку. Повернення цих активів здійснюється відповідно до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Отже, в Законі України «Про недержавне пенсійне забезпечення» зазначено, що до ліквідаційної маси банку не включаються активи недержавного пенсійного фонду, проте норми даного закону не розповсюджуються на порядок розміщення та повернення депозитів недержавного пенсійного фонду.

Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, зберігачем Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» є не ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підтвердження того, що грошові кошти, які зараховані на депозитний рахунок, складають саме активи пенсійного фонду, сформовані за рахунок внесків до пенсійного фонду (пенсійних внесків), відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» відсутнє, як відсутня і інформація щодо розмірів сум вкладів, належних фізичним особам, суд позбавлений можливості встановити факт належності таких коштів до складу пенсійних внесків учасників пенсійного фонду, що свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

За змістом частин 4, 5 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; зясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд дійшов висновку, що поданих позивачем доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, є принцип законності, який відповідно до ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» до відповідача 1 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідача 2 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_6, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуючий адміністратор Пенсійних Фондів «Паритет», про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання здійснити Відкритому пенсійному фонду «ПриватФонд» виплати грошових коштів відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст постанови у повному обсязі виготовлений 22 жовтня 2015 року.

Суддя ОСОБА_7