Справа № 2а-1217/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/61509/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Приходько І.В.,

секретар судового засідання Кохан О.С.,

за участю:

представника відповідача - Денисенка Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилспецекспо»

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року

у справі № 2а-1217/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилспецекспо»

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва (правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві)

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Жилспецекспо» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва (далі - відповідач) про визнання протиправними, незаконними і нечинними податкових повідомлень-рішень від 12 січня 2011 року № /0, № /0.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року у задоволення позовних вимог було відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ТОВ «Жилспецекспо», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відповідності до положень частини 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства у справі здійснено заміну відповідача - ДПІ у Голосіївському районі м. Києва його правонаступником - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Голосіївському районі м. Києва провела документальну невиїзну ТОВ «Жилспецекспо» з питань правильності обчислення та своєчасності внесення до бюджету сум податку на прибуток в частині нарахування валових витрат та податку на додану вартість в частині нарахування податкового кредиту з податку на додану вартість за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2010 року по взаємовідносинам з ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП», за результатами якої був складений акт № 1072/1-23-30-32848430 від 24 грудня 2010 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені: вимоги абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток підприємства на загальну суму 29373,00 грн., в тому числі по періодах: 2008 рік - 3167,00 грн., за 2009 рік - 13692,00 грн., за півріччя 2010 року - 12514,00 грн.; вимоги підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податку на додану вартість на загальну суму 23496,00 грн., в тому числі: за жовтень 2008 року - 2533,00 грн., за березень 2009 року - 5000,00 грн., за червень 2009 року - 2620,00 грн., за грудень 2009 року - 3333,00 грн., за квітень 2010 року - 10010,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу валових витрат відповідного податкового періоду вартість товарів та вартість ремонтних робіт, придбаних у ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП», а податок на додану вартість, сплачений у складі такої вартості, до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду, з огляду на те, що: згідно акту ДПІ у Печерському районі м. Києва від 14 жовтня 2010 року № 823/23-10/34981754 «Про результати документальної невиїзної перевірки ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01 серпян 2008 року по 31 травня 2010 року» ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» за місцезнаходженням не знаходиться, у товариства відсутні необхідні умови для досягнення результатів економічної діяльності у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів; допитаний громадянин ОСОБА_2, який значиться, як керівник ТОВ «С ДЖ Р Груп», повідомив, що товариство зареєстрував за винагороду та не мав наміру здійснювати будь-яку фінансово-господарську діяльність, за період існування зазначеного товариства ніяких документів, пов'язаних з веденням господарської діяльності, поданням обов'язкової звітності за результатами такої діяльності, не подавав та не підписував; 27 вересня 2010 року старшим слідчим з ОВС СУ ГУ ПМ ДПА України прийнято постанову про порушення кримінальної справи № 69-107 відносно громадянина ОСОБА_2 та невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України, за фактом створення фіктивного суб'єкта підприємницької діяльності - ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп». Вказані обставини слугували підставою для висновку податкового органу про те, що первинні бухгалтерські документи, виписані ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП», не дають позивачу права на формування валових витрат та податкового кредиту.

12 січня 2011 року ДПІ у Голосіївському районі м. Києва на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, абзацом 1 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила ТОВ «Жилспецекспо» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток на 36716,25 грн., у тому числі: 29373,00 грн. - за основним платежем, 7343,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

12 січня 2011 року ДПІ у Голосіївському районі м. Києва на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, абзацом 1 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила ТОВ «Жилспецекспо» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на 29370,00 грн., у тому числі: 23496,00 грн. - за основним платежем, 5874,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наявні у позивача первинні бухгалтерські документи, виписані ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП», не можуть бути безумовною підставою для формування позивачем валових та податкового кредиту, оскільки в ході судового розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами того, що ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» мало можливість реально здійснювати господарську діяльність з урахуванням обставин, викладених у акті ДПІ у Печерському районі м. Києва від 14 жовтня 2010 року № 823/23-10/34981754 та постанові старшого слідчого з ОВС СУ ГУ ПМ ДПА України від 27 вересня 2010 року про порушення кримінальної справи № 69-107.

Однак, погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з формуванням платником податку на прибуток і податку на додану вартість, валових витрат та податкового кредиту, регулюються статтею 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За приписами пункту 5.11 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Виходячи з аналізу наведених положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для формування валових витрат є наявність у платника податку - покупця відповідних розрахункових та платіжних документів, а підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки.

Тобто, Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язують виникнення у платника податків права на включення до складу валових витрат вартості придбаних товарів (робіт, послуг), а сплачених ним у складі такої вартості сум податку - до складу податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений.

При цьому, суд касаційної інстанції відзначає, що наявність у покупця (замовника) належно оформлених документів, які відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) необхідні для віднесення витрат на оплату вартості товарів (робіт, послуг) до складу валових витрат, а сум податку на додану вартість, сплачених у складі вартості придбаних товарів (робіт, послуг) до податкового кредиту, не є безумовною підставою для формування валових витрат та податкового кредиту за такими операціями, якщо податковий орган доведе, що відомості, які містяться в таких документах, не відповідають дійсності, як у випадку нездійснення самих операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування реальності господарських операцій з ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» позивач посилався на те, що зобов'язання за усним договором з вказаним контрагентом були виконані належним чином та у повному обсязі, що підтверджується відповідними первинними бухгалтерськими документами, а саме: рахунками, видатковою накладною, податковими накладними, актами здачі-приймання робіт (надання послуг), актом приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в, банківськими виписками (арк. справи 7-26, 84-89).

В свою чергу, в обґрунтування правомірності оспорюваних податкових повідомлень-рішень з підстав безтоварності господарських операцій між позивачем та ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП», податковий орган посилався на обставини, викладені у акті ДПІ у Печерському районі м. Києва від 14 жовтня 2010 року № 823/23-10/34981754 та постанові старшого слідчого з ОВС СУ ГУ ПМ ДПА України від 27 вересня 2010 року про порушення кримінальної справи № 69-107, в мотивувальній частині якої було вказано, що ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП» було зареєстроване ОСОБА_3 з метою здійснення фіктивної незаконної діяльності.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що такі обставини можуть бути підтверджені вироком суду про визнання осіб, які укладали договори та склали первинні документи, які містять відомості про господарські операції, зокрема, щодо виконання (невиконання) сторонами своїх зобов'язань за усним договором.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що згідно постанови старшого слідчого з ОВС СУ ПМ ДПА України від 27 квітня 2011 року кримінальна справа № 69-107 була закрита в частині притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу злочину. Зокрема, в мотивувальній частині цієї постанови було вказано, що ОСОБА_2, будучи допитаним як обвинувачений по суті пред'явленого обвинувачення, вказав, що він дійсно являється засновником та директором ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп», придбав вказане товариство з метою здійснення діяльності по наданню будівельних послуг та самим будівництвом, особисто відкривав рахунки в банках, а також кредитну лінію для здійснення інших видів будівельної діяльності. Також, в мотивувальній частині постанови вказано, що проведеним слідством об'єктивних доказів, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_2 прямого умислу і спеціальної мети - прикрити незаконну діяльність, не здобуто (арк. справи 150-154).

Таким чином, суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи те, що суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суди повинні також врахувати, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди - покупця товарів (робіт, послуг), яка є платником податків, не покладено обов'язку за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту. Лише достовірне встановлення в ході судового розгляду на підставі належних доказів факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на включення понесених витрат до складу валових та у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого правильного визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняте обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 55, 160, 167, 210, 220, 221, 223, ч. 2, ч. 4 ст. 227, ст. ст. 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилспецекспо» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2011 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ І.В. Приходько