Справа № К/9991/6640/11-С
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/6640/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області про стягнення недоотриманої заробітної плати,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2011 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом про: визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області щодо не перерахунку заробітної плати у вигляді посадового окладу в розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат та обчислюваних відповідно до його розміру надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, премії в період з 1 січня 2006 року по 31 травня 2010 року; стягнення з Державної судової адміністрації України 142143 грн 27 коп. недоотриманих в період з 1 січня 2006 року по 31 травня 2010 року за вирахуванням податків та обов'язкових платежів; зобов'язання Державного казначейства України повести видатки Державній судовій адміністрації України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області в сумі 142143 грн 27 коп. з вирахуванням податків та обов'язкових платежів з Державного бюджету України, які передбачені бюджетною програмою «виконання рішень судів на користь суддів»; зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області з 31 травня 2010 року нарахувати та виплачувати заробітну плату в частині посадового окладу та пов'язаних з цип доплат та надбавок в розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат.

Позов обґрунтувала тим, що у спірний період заробітна плата виплачувалась їй, виходячи з посадового окладу в розмірі 332 грн, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1243 і пунктом 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865, хоча вказані нормативно-правові акти на той час були визнані судом незаконними і скасовані. Вважала, що з 1 січня 2006 року посадовий оклад судді має обчислюватись з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет на відповідний період.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2010 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України щодо непогашення заборгованості перед суддею ОСОБА_2 по заробітній платі, що виникла у зв'язку із застосуванням пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року №1310 «Про оплату праці суддів» за період з 1 січня 2006 року по 31 травня 2010 року. Стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_2 124375 грн 80 коп. недоотриманої заробітної плати та 17767 грн 47 коп. компенсації у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за період з 1 січня 2006 року по 31 травня 2010 року, а всього стягнуто 142143 грн 27 коп. Зобов'язано Державне казначейство України провести видатки з Державного бюджету України Державній судовій адміністрації України в розмірі 142143 грн 27 коп. для виплати заборгованості ОСОБА_2 В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2011 року скасовано постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2010 року, прийнято нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області, Державної судової адміністрації України, Державного казначейства України щодо непогашення заборгованості перед суддею ОСОБА_2 по заробітній платі, що виникла у зв'язку із застосуванням пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року №1310 «Про оплату праці суддів». Стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_2 недоотриману заробітну плату, щомісячне грошове утримання та компенсацію втрати доходів, що пов'язана із затримкою виплати за період з 3 грудня 2007 року по 31 травня 2010 року. Зобов'язано Державне казначейство України провести видатки з Державного бюджету України Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою «виконання рішень судів на користь суддів». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалене ним судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновків про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 14 лютого 2005 року працює на посаді судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області.

Заробітна плата позивача обчислювалася, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн, встановленого станом на 21 грудня 2005 року, без урахування підвищення мінімальної заробітної плати на підставі законів України про Державний бюджет України на 2005-2010 роки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди виходили з того, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865» та пункт 4-1 постанови від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками погодитись неможливо з огляду на наступне.

У статті 6 Конституції України міститься правова норма, згідно з якою державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Статус суддів, відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України.

Незалежність та недоторканість суддів на час виникнення спірних правовідносин гарантувалась нормами Закону України «Про статус суддів».

Згідно зі статтею 44 вказаного Закону заробітна плата судді, як складова його матеріального і соціально-побутового забезпечення, є елементом статусу судді. Вона складалась з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов'язки на адміністративних посадах, з тим, щоб досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи.

Іншого законодавчого акту з питань оплати праці суддів немає.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаного Закону 30 червня 2005 року та 3 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанови №514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», згідно з абзацом другим пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 1 червня 2005 року становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та №865 «Про оплату праці суддів», якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано, виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати.

Постанова Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 повинна була набрати чинності з 1 січня 2006 року. Однак до набрання чинності вказаною постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» було зафіксовано розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів, у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати - 332 грн.

Іншою постановою від 31 грудня 2005 року №1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865» внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865, зокрема, постанову доповнено пунктом 4-1, згідно з яким також встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 3 вересня 2005 року №865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 3 вересня 2005 року №865 до набрання нею чинності.

При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 1 вересня 2005 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» розмір мінімальної заробітної плати 332 грн, що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що встановлення сталої (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів та внесення відповідних доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 відбулося до моменту набрання нею чинності, ця постанова у редакції до внесення доповнень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року №1310 не була введена в дію, тому суди не мали підстав для висновку про те, що ці нормативні акти суперечать Закону України «Про статус суддів». Отже, висновок судів про незаконність дій відповідача не відповідає нормам матеріального права.

Крім того, постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено.

При цьому касаційним судом зазначено, що оскаржувані постанови не звужують існуючі гарантії незалежності суддів. Постанови Кабінету Міністрів України, що є предметом оскарження, не суперечать Закону України «Про статус суддів», прийняті в межах його повноважень Кабінету Міністрів України.

Отже, судом касаційної інстанції у справі щодо оскарження нормативно-правового акту органу виконавчої влади висловлено правову позицію щодо законності пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Вирішуючи спір, суди не використали право зупинити провадження у справі до розгляду адміністративної справи щодо оскарження нормативно-правового акту органу виконавчої влади судом касаційної інстанції, не дали правової оцінки нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З огляду на викладене, відповідно до пункту 9 частини першої статті 223, статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині задоволення позовних вимог про перерахунок заробітної плати, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись статтями 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2010 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2011 року. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П.Стародуб