Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

04 листопада 2015 року м. Київ К/800/42081/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Південного міжрайонного центру зайнятості про визнання бездіяльності, дій протиправними, перерахунок і стягнення недоплаченої допомоги по безробіттю, моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 листопада 2011 року і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2012 року, -

в с т а н о в и в:

У березні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням збільшення та уточнення позовних вимог просила:

визнати неправомірною бездіяльність Південного міжрайонного центру зайнятості;

скасувати наказ Південного міжрайонного центру зайнятості від 14.04.2010 про надання статусу безробітної;

зобов'язати Південний міжрайонний центр зайнятості прийняти новий наказ про надання статусу безробітної з 29.03.2010;

стягнути з Південного міжрайонного центру зайнятості на її користь суму невиплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 2688,13 грн. з урахуванням коефіцієнту інфляції з моменту надання статусу безробітної, моральну шкоду в розмірі 20 мінімальних заробітних плат на час прийняття рішення, та судові витрати.

Постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У запереченні на касаційну скаргу Південний міжрайонний центр зайнятості, посилаючись на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, просить залишити їх без змін.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до наказу Південного міжрайонного центру зайнятості від 14.04.2010 ОСОБА_4 надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з наступного.

Згідно з частиною 4 статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» № 803-XII від 01.03.1991, чинного на час спірних правовідносин, у разі відсутності підходящої роботи рішення про надання громадянам статусу безробітних приймається державною службою зайнятості за їх особистими заявами з восьмого дня після реєстрації у центрі зайнятості за місцем проживання як таких, що шукають роботу. Реєстрація громадян провадиться при пред'явленні паспорта громадянина України і трудової книжки, а в разі потреби - військового квитка, документа про освіту або документів, які їх замінюють. Реєстрація біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводиться за умови пред'явлення документів, що видаються відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"

Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 02.04.2010 про надання статусу безробітної вона була зареєстрована у Південному міжрайонному центрі зайнятості 07.04.2010, та в зв'язку з відсутністю підходящої роботи, наказом відповідача від 14.04.2010, тобто в межах вказаного строку, позивачу надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю.

Відповідно частини 4 статті 23 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», у редакції на час виникнення спору (далі - Закон № 1533-III) у середньомісячну заробітну плату (доход) для обчислення допомоги по безробіттю враховуються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески. Допомога по безробіттю не може бути вищою за середню заробітну плату, що склалася в галузях національної економіки відповідної області за минулий місяць, і нижчою за прожитковий мінімум, встановлений законом.

За змістом частини 1 статті 33 вказаного Закону особам, які шукають роботу вперше, та іншим незастрахованим особам, визнаним у встановленому порядку безробітними, допомога по безробіттю встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Однак, згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 1533-III до стабілізації економічного становища в Україні мінімальний розмір виплат, передбачених частинами другою та четвертою статті 23, статтею 29, частиною першою статті 33 цього Закону, визначається Верховною Радою України щороку одночасно з встановленням розміру страхових внесків виходячи з реальних можливостей Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Статтею 3 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування», чинного на час виникнення спору, визначено, що виходячи з можливостей Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття установити, що виплати, передбачені частинами другою та четвертою статті 23, частиною першою статті 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», встановлюються в розмірі не нижче ніж 23 відсотки прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» та з урахуванням прожиткового мінімуму, на підставі статті 11 Закону, правлінням фонду, своєю постановою від 20.05.2010 № 175 встановлено мінімальний розмір допомоги по безробіттю на 2010 рік.

З описаного слідує, що надаючи позивачу статус безробітної, складаючи відповідний наказ, та призначаючи допомогу по безробіттю, Південний міжрайонний центр зайнятості діяв у відповідності до вище описаних норм чинного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, яким є ступінь вини заподіювача, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи те, що позивачем не було доведено заподіяння діями та бездіяльністю відповідача моральної шкоди, яка полягла у моральних стражданнях, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

З вказаними висновками погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України і доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 листопада 2011 року і ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: