Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Київ К/9991/58521/12

К/9991/56439/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Малиніна В.В.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до старшого інспектора Відділу Державної автомобільної інспекції Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області ОСОБА_9, інспектора ІТТ Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області ОСОБА_10, Семенівського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про оскарження застосування заходів адміністративно-процесуального примусу,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до старшого інспектора Відділу Державної автомобільної інспекції Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області ОСОБА_9, інспектора ІТТ Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області ОСОБА_10, Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання незаконними дій працівників міліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині переслідування транспортного засобу позивача 09.03.2012р. близько 23 години в напрямку з вул.Комунальної на вул.Пролетарську в м.Семенівка Чернігівської області; визнання незаконними дій працівників міліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у частині застосування відносно позивача після переслідування його транспортного засобу 09.03.2012р. близько 23 години в напрямку з вул.Комунальної на вул.Пролетарську в м.Семенівка Чернігівської області сльозогінного газу та спецзасобів (наручників).

Постановою Семенівського районного суду Чернігівської області від 25.04.2012р. позов задоволено частково: визнано протиправними рішення та дії старшого інспектора ВДАІ Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_9 щодо застосування на вулиці Пролетарській в місті Семенівка Чернігівської області в ніч з 09 на 10 березня 2012 року газу «Кобра-1» та наручників для адміністративного затримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; в задоволенні решті адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012р. постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду попередньої інстанції, позивач та його представник звернулись до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.03.2012р. близько 23 години працівники Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області - старший інспектор Відділу Державної автомобільної інспекції ОСОБА_9 та інспектор Ізолятору тимчасового тримання ОСОБА_10, які несли службу в місті Семенівка по вул.Червона Площа та на прохання громадянина ОСОБА_8, що звернувся до них за допомогою, поїхали у напрямку вулиці Петровського й, побачивши, що по вулиці рухається автомобіль без увімкненого світла фар в темну пору доби, поїхали за ним та біля одного із будинків по вулиці Пролетарській між ними, позивачем та його родичами стався інцидент, пов'язаний із намаганням працівників міліції зупинити неправомірні дії позивача щодо порушення ним Правил дорожнього руху і вчиненням непокори працівникам міліції під час виконання ними своїх обов'язків, внаслідок чого працівниками міліції відносно ОСОБА_4 були застосовані спецзасоби у вигляді сльозогінного газу та наручників.

Зазначені обставини були встановлені при здійсненні помічником прокурора Семенівського району Чернігівської області перевірки за заявою, зокрема, ОСОБА_4 та за рапортом ст.інспектора ВДАІ Семенівського РВУ МВС ОСОБА_9, за результатами якої винесено постанову від 21.03.2012р. про відмову в порушенні кримінальної справи відносно працівників Семенівського РВ УМВС ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зв'язку з відсутністю в їх діях ознак злочинів, передбачених ст.ст.296,365 КК України.

Статтею 1 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990р. №565-XII (далі - Закон №565) встановлено, що міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно зі ст.2 Закону №565 основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення і розкриття злочинів, розшук осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних посягань; виконання кримінальних покарань і адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Відповідно ж до ст.7 Закону №565 міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

За змістом пунктів 1 та 21 ст.11 Закону №565 міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право: вимагати від громадян і службових осіб, які порушують громадський порядок, припинення правопорушень та дій, що перешкоджають здійсненню повноважень міліції, виносити на місці усне попередження особам, які допустили малозначні адміністративні порушення, а в разі невиконання зазначених вимог застосовувати передбачені цим Законом заходи примусу; організовувати у разі необхідності медичний огляд водіїв, затримувати, відстороняти від керування транспортними засобами осіб, які перебувають у стані сп'яніння, а також тих, які не мають посвідчення водія та реєстраційного документа на транспортний засіб, тимчасово вилучати посвідчення водія, ліцензійну картку на транспортний засіб.

Працівники міліції мають право застосовувати наручники, гумові кийки, засоби зв'язування, сльозоточиві речовини, світлозвукові пристрої відволікаючої дії, пристрої для відкриття приміщень і примусової зупинки транспорту, водомети, бронемашини та інші спеціальні і транспортні засоби, а також використовувати службових собак у таких випадках: 1) для захисту громадян і самозахисту від нападу та інших дій, що створюють загрозу їх життю або здоров'ю; 2) для припинення масових безпорядків і групових порушень громадського порядку; 3) для відбиття нападу на будівлі, приміщення, споруди і транспортні засоби, незалежно від їх належності, або їх звільнення у разі захоплення; 4) для затримання і доставки в міліцію або інше службове приміщення осіб, які вчинили правопорушення, а також для конвоювання і тримання осіб, затриманих і підданих арешту, взятих під варту, якщо зазначені вище особи чинять опір працівникам міліції або якщо є підстави вважати, що вони можуть вчинити втечу чи завдати шкоди оточуючим або собі; 5) для припинення масового захоплення землі та інших дій, що можуть призвести до зіткнення груп населення, а також діянь, які паралізують роботу транспорту, життєдіяльності населених пунктів, посягають на громадський спокій, життя і здоров'я людей; 6) для припинення опору працівникові міліції та іншим особам, які виконують службові або громадські обов'язки по охороні громадського порядку і боротьбі із злочинністю; 7) для звільнення заложників (ст.14 Закону №565).

Завдання та функції працівників підрозділів дорожньо-патрульної служби (далі - підрозділи ДПС), що здійснюють нагляд за дорожнім рухом, взаємовідносини та профілактичну роботу з учасниками дорожнього руху, дії під час отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП) та порушень правил, норм і стандартів у сфері безпеки дорожнього руху, а також організацію взаємодії з іншими підрозділами органів внутрішніх справ України (далі - ОВС) визначені Інструкцією з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.03.2009р. №111 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.06.2009р. за №576/16592 (далі - Інструкція №111), відповідно до розділу 3 якої завданнями та функціями підрозділів ДПС є: нагляд за дорожнім рухом з метою забезпечення його безпеки; забезпечення безпечного й безперебійного руху транспортних засобів; профілактика, попередження та припинення злочинів і адміністративних правопорушень у сфері дорожнього руху; винесення відповідно до чинного законодавства постанов про адміністративні порушення; забезпечення ефективного використання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху; регулювання дорожнього руху, забезпечення організації руху транспортних засобів і пішоходів у місцях проведення аварійно-рятувальних робіт, масових заходів та під час виникнення заторових явищ; виконання невідкладних заходів на місці ДТП, а також ужиття заходів до евакуації людей та надання їм першої медичної допомоги, сприяння в транспортуванні пошкоджених транспортних засобів; здійснення спільно з іншими підрозділами ОВС розшуку транспортних засобів, водії яких зникли з місця скоєння ДТП, та транспортних засобів, які викрадені або якими незаконно заволоділи, в межах території обслуговування під час введення відповідного оперативного плану; супроводження та забезпечення безперешкодного проїзду транспортних засобів, що використовуються для пересування осіб, стосовно яких здійснюється державна охорона, організованих груп дітей, що прямують до місць оздоровлення та у зворотному напрямку, небезпечних, великогабаритних вантажів, а також інших транспортних засобів та вантажів у порядку, визначеному чинним законодавством; забезпечення безпеки дорожнього руху та охорони громадського порядку під час проведення масових заходів; здійснення заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі тимчасове затримання транспортних засобів і доставлення їх на спеціальні майданчики чи стоянки; облік, аналіз правопорушень та ДТП на території, що обслуговується; надання практичної допомоги учасникам дорожнього руху; контроль за утриманням автомобільних доріг, вулиць, дорожніх споруд та залізничних переїздів у безпечному для дорожнього руху стані, обладнанням вулиць і доріг технічними засобами регулювання дорожнього руху; здійснення під час несення служби контролю за виконанням умов та порядку проведення ремонтно-будівельних та інших робіт на вулично-дорожній мережі, залізничних переїздах, а також здійснення невідкладних заходів під час виникнення небезпечних дорожніх умов; участь у попередженні й розкритті злочинів під час нагляду за дорожнім рухом та охорони громадського порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходячи з суті спору - оскарження позивачем дій відповідачів про переслідування його автомобіля та застосування до нього сльозогінного газу та спецзасобів (наручників), прийшов до висновку про можливість розгляду даної справи за правилами ст.171-2 КАС України, а також про протиправність дій старшого інспектора ВДАІ Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_9 по застосуванню до позивача газу «Кобра-1» та наручників для його адміністративного затримання, вказавши також про те, що в ході судового розгляду обставина переслідування відповідачами транспортного засобу позивача не знайшла свого підтвердження; дії ж відповідача ОСОБА_10 зводились лише до незначного сприяння ОСОБА_9 у застібанні наручників й не є достатніми у контексті розглядуваного адміністративного позову для визнання їх протиправними.

Суд же апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та беручи до уваги приписи ст.18 КАС України, прийшов до висновку про підсудність даної справи (з огляду на зміст заявлених у ній позовних вимог, які не стосуються дій, рішень чи бездіяльності вищезазначених посадових осіб, пов'язаних із притягненням позивача до адміністративної відповідальності, а виник між позивачем, посадовими особами ОВС та органом державної влади) окружному адміністративному суду, а також вказав, що працівники міліції, під час затримання ОСОБА_4, діяли у відповідності до вимог чинного законодавства й з урахуванням обставин, які виникли під час встановлення особи позивача та намагання доставити його до відділку міліції і медичного закладу для обстеження, враховуючи ненадання доказів, які б свідчили про грубе порушення відповідачами вимог законодавства та безпідставне застосування до позивача сльозогінного засобу і наручників.

Проте, при цьому, зазначаючи, що питання правомірності дій відповідачів було предметом дослідження при здійсненні помічником прокурора Семенівського району Чернігівської області перевірки, за результатами якої винесено постанову від 21.03.2012р. про відмову в порушенні кримінальної справи відносно працівників Семенівського РВ УМВС ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зв'язку з відсутністю в їх діях ознак злочинів, передбачених ст.ст.296,365 КК України, апеляційний суд залишив поза увагою викладений у вказаній постанові висновок щодо порушення працівниками Семенівського РВ УМВС порядку реагування на скоєне позивачем правопорушення (зокрема, щодо обов'язку скласти в присутності двох свідків протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначити ознаки сп'яніння і дії водія щодо ухилення від огляду, вимагати припинити протиправні дії, застерегти від наслідків скоєного, попередити особу, що у разі продовження правопорушення до нього будуть вжиті заходи фізичного впливу та спеціальні засоби, доставити його до Семенівського РВ УМВС, а не до Семенівської центральної районної лікарні, як це було зроблено).

Крім того, рішення суду містить суперечливі висновки щодо характеру дій відповідачів (зазначено, що відповідачі діяли відповідно до вимог чинного законодавства, але, при цьому, також вказано, що грубих порушень вимог законодавства не встановлено).

Також суд апеляційної інстанції взагалі не надав правової оцінки позиції суду першої інстанції, який, задовольняючи позов, виходив з того, що газ та наручники до позивача застосовувалися для його, в тому числі, адміністративного затримання за підозрою у вчиненні адміністративного правопорушення, однак протокол з цього приводу у подальшому не складався, хоча відповідно до ст.260 Кодексу України про адміністративні правопорушення наслідком справедливого адміністративного затримання при відсутності ознак злочину є неодмінне складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з частиною 1 статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

Також в пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (cf. "Дюлоранс проти Франції", п. 34553/97, п. 33, від 21.03.2000р.; "Донадзе проти Грузії", n 74644/01, пп. 32 et 35, від 07.03.2006р.).

За правилами частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до цього суду, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

При цьому, зокрема, надати правову оцінку й вимогам позивача як обраному ним способу захисту порушеного права, враховуючи приписи ст.2 КАС України, яка передбачає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Малинін В.В.

Швець В.В.