Справа № 369/11593/14-а (2а/369/41/15)
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/26422/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Леонтович К.Г., Черпіцької Л.Т.,
секретар судового засідання - Коцюрба В.М.,

за участю: представника позивача - Ганченка М.О.,

представника відповідача - Безверхої Л.М.,

представників третьої особи - Ваколюка О.М., Гречишнікової Н.В., Давидюк С.М., Довгалюка М.М., Златоустової А.Ю., Златоустова В.В., Ігнатюк В.Т., Кузьменко Т.О., Нурищенка С.В., Нурищенка В.А., Осадко С.А., Павлик Н.І., Пилипчук Г.Д., Совенка М.В., Хахуда О.П., Цвілій Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Білогородський», про скасування рішення, що переглядається за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - міська рада), третя особа: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Білогородський», про скасування рішення міської ради від 4 вересня 2014 року № 49/2210 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».

Зазначали, що оскаржуваним рішенням міська рада припинила Боярському управлінню магістральних газопроводів право постійного користування земельною ділянкою, площею 2,85 га, на якій розташовані багатоквартирні жилі будинки (корпуси 1 - 6) по вул. Білогородська, 51 в м. Боярка.

Посилаючись на протиправність рішення міської ради, яке порушує права Товариства як користувача земельної ділянки, просили його скасувати.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Товариство, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивача, відповідача і третьої сторони, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серія II-КВ № 003193, який виданий 29 грудня 1997 року виконавчим комітетом Боярської міської ради народних депутатів на підставі рішення Боярської міської ради народних депутатів від 8 грудня 1997 року № 476, Боярському управлінню магістральних газопроводів надано у постійне користування 2,85 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування.

Листом від 22 серпня 2014 року № 02-10/1422 відповідач звернувся до Товарситва щодо надання згоди на припинення права користування частиною земельної ділянки за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Білогородська, буд. 51. За результатами розгляду зазначеного листа, позивач надав відповідь від 15 вересня 2014 року за вих. № 4316/10-03 про відсутність підстав для надання згоди на добровільну відмову від вказаної земельної ділянки.

Проте, Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області рішенням від 4 вересня 2014 року № 49/2210 позбавила позивача права користування земельною ділянкою за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Білогородська, 51.

4 вересня 2014 року міська рада прийняла рішення № 49/2212 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 1 рік для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку в м. Боярка, вул. Білогородська, 51, корпус 6 КП Боярське ГВУЖКГ Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів своє право постійного користування спірною земельною ділянкою, а тому оскаржуване рішення не заподіює шкоди його законним правам та інтересам.

Отже, розглянувши цей спір, суди виходили з того, що він є адміністративним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає цей висновок помилковим.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу (ЗК) України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною першою статті 116 зазначеного Кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З аналізу наведеної норми вбачається, що вона містить два способи припинення права користування земельною ділянкою: добровільну відмову або примусове припинення прав на земельну ділянку.

Підстави примусового припинення прав на земельну ділянку наведені у статті 143 ЗК України і зводяться до використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

За своєю правовою природою спори щодо примусового припинення прав на земельну ділянку, зазначені у вказаній нормі, є публічно-правовими.

В той же час, приймаючи оскаржуване рішення, міська рада діяла не як суб'єкт владних повноважень, якому належить вирішувати або ініціювати питання про примусове припинення прав на земельну ділянку, а як власник земельної ділянки.

При цьому, як вбачається з оскаржуваного рішення, міська рада посилається на те, що вона є власником землі на підставі розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Як вбачається зі спірного рішення та пояснень представника відповідача, міська рада заперечує наявність у Товариства будь-якого права на спірну земельну ділянку після припинення діяльності Боярського управління магістральних газопроводів, а саме рішення про припинення права користування пояснює необхідністю формального підтвердження права власності на передану земельну ділянку.

За таких обставин, та як вбачається з матеріалів справи, рішень господарських судів, що наявні в матеріалах справи, йдеться про спір щодо встановлення належності (визначення користувача) земельної ділянки, тобто спір про право, а тому вирішення такого спору шляхом скасування оскаржуваного рішення є передчасним.

Крім того, як вбачається з рішення міської ради від 23 травня 2002 року, частину спірної земельної ділянки, площею 1,4 га, вже було вилучено з користування Боярського ЛВУМГ за його згодою та додано до земель запасу цієї ради, а згодом там розміщено багатоповерховий будинок, що також вказує на наявність між сторонами спору про право.

Пунктом першим частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та закрити провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» задовольнити частково.

Постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2015 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

К.Г.Леонтович

Л.Т.Черпіцька