Справа № 815/4420/13-а
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

04 листопада 2015 року м. Київ К/800/17233/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Чумаченко Т.А.,
Смоковича М.І.,

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом Ізмаїльського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області до Ізмаїльської об'єднаної Державної фінансової інспекції, Державної фінансової інспекції в Одеській області про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги, за касаційною скаргою Ізмаїльського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2013 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року,-

в с т а н о в и в:

У червні 2013 року Ізмаїльський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати пункти 3, 4, 13 вимоги Ізмаїльської об'єднаної Державної фінансової інспекції № 850-16/1663 від 22.08.2012.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Ізмаїльський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Одеській області на ІІ квартал 2012 року Ізмаїльською об'єднаною Державною фінансовою інспекцією проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Ізмаїльського слідчого ізолятору Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області за період з 01.01.2010 по 30.04.2012, за результатами якої складено акт ревізії № 850-16/89 від 27.07.2012.

На цій підставі відповідачем прийнято вимогу № 850-16/1663 від 22.08.2012, спірними пунктами 3,4, 13 якої від позивача вимагалось:

3. провести претензійно-позовну роботу щодо стягнення зайво виплачених коштів в сумі 44566, 48 грн. з осіб, які отримали їх безпідставно згідно реєстру № 5.11. У разі пропуску встановленого строку - відшкодувати порушення за рахунок керівника, який допустив зайві грошові виплати ( стаття 133 КЗпП України);

провести перерахунок та відповідні взаємозвірки внесків до фондів соціального страхування на загальну суму 16,177, 63 грн., або зарахувати в рахунок майбутніх платежів;

4. провести претензійно-позовну роботу щодо проведення виплачених коштів з осіб, які їх отримали. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у зайвих виплатах грошових коштів у сумі 155495,43 грн., у порядку та розмірах, встановлених статями 133-136 КЗпП України;

провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до фондів соціального страхування на загальну суму 56510,31 грн. або зарахувати в рахунок майбутніх платежів.;

13. стягнути з осіб, винних у списанні матеріальних цінностей на суму 133,36,37 грн., шкоду у порядку та розмірі, встановленому статтями 130,133,136 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з правомірності спірних пунктів вимоги Ізмаїльської об'єднаної Державної фінансової інспекції № 850-16/1663 від 22.08.2012.

При касаційному перегляді судових рішень у справі колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 №499/2011 (далі - Положення) Державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", згідно з якими державній фінансовій інспекції надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За результатами аналізу наведених положень колегія суддів вказує на наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У справі, що розглядається, Інспекція пред'явила вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення (повернення коштів).

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня та 13 травня 2014 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14 відповідно).

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, однак з підстав, викладених судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного суду України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Ізмаїльського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2013 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 235-244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: