Справа № 2а-2156/11/1070
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2011-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2011 року 2а-2156/11/1070

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лисенко В.І., при секретарі судового засідання Теплухіній М.І., за участю

представника позивача:- ОСОБА_1,
представника відповідача:- ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомКиївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
доприватного акціонерного товариства «Таганча»
простягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

в с т а н о в и в:

Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі позивач) звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до закритого акціонерного товариства «Таганча» (надалі відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 34116, 10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, в порушення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у 2010 році не виконано норматив по створенню робочих місць та не забезпечено працевлаштування однієї особи, якій встановлена інвалідність.

У звязку з чим позивач, враховуючи приписи статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», визначив відповідачеві суму адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 34116, 10 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у запереченнях на адміністративний позов.

Зокрема, в запереченнях відповідач вказав, що він виконав всі вимоги щодо працевлаштування інвалідів, які передбачені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», а саме: в період 2010 року щомісячно подавав до Богуславського районного центру зайнятості звіти форми 3-ПН з відміткою про можливість працевлаштування інвалідів.

У ході розгляду справи відповідач повідомив суд про зміну назви юридичної особи. Так, з 30.03.2011 відповідач змінив назву - із закритого акціонерного товариства «Таганча»на приватне акціонерне товариство «Таганча».

Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Закрите акціонерне товариство «Таганча»зареєстроване як юридична особа 11.06.2004 Богуславською районною державною адміністрацією Київської області та перебуває на обліку в Київському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.

У лютому 2011 року ЗАТ «Таганча»подано звіт до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік форми № 10-ПІ, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2010 році на підприємстві відповідача становила 52 особи. Кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідачем відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить 2 особи, з них на підприємстві працевлаштовано 1 особа, якій встановлено інвалідність.

Вважаючи, що відповідачем, всупереч вимогам статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не працевлаштовано одну особу- інваліда, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами є Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(надалі Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною другою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно частини першої статті 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ, зокрема, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно частини першої статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахуванням причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендації медико-соціальної експертизи (частина друга статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Згідно пунктів 5 та 10-14 «Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоровя інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави стверджувати, що інваліди безпосередньо звертаються до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості з метою працевлаштування в порядку визначеному статтею 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ.

Відповідно до частини другої статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як убачається із звіту, поданого відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік, відповідач повинен був забезпечити у 2010 році працевлаштування 2 інвалідів, однак, фактично на підприємстві в 2010 році працював 1 інвалід (а.с.6).

З метою працевлаштування інвалідів на підприємстві, ЗАТ «Таганча» щомісячно подавало звіти форми № 3-ПН до Богуславського районного центру зайнятості Київської області (а.с. 18-29), в яких повідомлялось про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Як доказ того, що відповідач дійсно звертався до Богуславського районного центру зайнятості з проханням направити на роботу інвалідів, відповідач надав суду лист-відповідь від 16.05.2011 № 156/04-11, яким Богуславський районний центр зайнятості повідомив відповідача про те, що в звязку з віддаленістю населеного пункту с. Іванівка, де знаходиться ЗАТ «Таганча»та відсутністю на обліку безробітних з групою інвалідності з даного населеного пункту, Богуславський центр зайнятості не мав змоги укомплектувати дані вакансії.

У судовому засіданні представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень додатково пояснив та надав докази того, що ЗАТ «Таганча»зверталися листом від 26.03.2010 № 32 до інваліда 2 групи із пропозицією про працевлаштування, однак останній відмовився від працевлаштування (а.с.32).

Таким чином, це означає, що відповідачем вжито всіх можливих заходів по забезпеченню працевлаштування інвалідів, натомість, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів або ж про факти відмови у працевлаштуванні з боку відповідача за зверненням інваліда або направленням державної служби зайнятості.

Крім того, суд звертає увагу, що обов'язок працедавця по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Такий обов'язок згідно статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, а тому застосування до нього адміністративного-господарських санкцій за не працевлаштування інвалідів є безпідставним, у звязку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки встановленими статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Лисенко В.І.