Справа № 815/3147/15
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/3147/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Милосердного М.М.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Найденко О.І.

з участю: представника Державної міграційної служби України - Кучіна В.В., ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3., перекладача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби (далі ДМС) України про:

- визнання неправомірними та скасування рішення відповідача №347-15 від 27 квітня 2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, у червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання неправомірними та скасування рішення відповідача №330-15 від 23 квітня 2015 року, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2015 року об'єднано в одне провадження адміністративні справи №815/3147/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27 квітня 2015 року №345-15 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та №815/3310/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 23 квітня 2015 року №330-15, зобов'язання вчинити певні дії.

Суд виходив з того, що позовні заяви є однорідними, поданими позивачами, які перебувають у тісних родинних взаємовідносинах до одного й того ж самого відповідача та предмет спору є ідентичним, оскільки позовні вимоги стосуються зобов'язання надати статус біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказували, що їх заяви відповідають критеріям для надання захисту в Україні з наступних підстав.

Країною походження позивачів, дружини та чоловіка, є Афганістан, але вони не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни у зв'язку із побоюваннями загрози їх безпеці, життю та здоров'ю, оскільки в Афганістані позивачі зіткнулися з нелюдським та таким, що принижує їхню гідність поводженням.

ОСОБА_2 в обґрунтування побоювання за своє життя і здоров'я та за безпеку родини зазначив, що працюючи в компанії "Юксель" став об'єктом переслідувань з боку представників радикального угрупування "Талібан", які намагалися примусити його до співпраці. Однак, позивач відмовив талібам у співпраці, кілька разів зазнавав нападу із застосуванням фізичної сили.

ОСОБА_1 зазначила, що до її чоловіка застосовували фізичну силу, родина перебувала у стані постійної стурбованості та страху, а залишатися в Афганістані було небезпечно, оскільки члени її родини могли бути вбиті або викрадені чи піддані іншим видам нелюдського поводження

Позивачами зазначається, що належного захисту від держави отримати не можливо, оскільки "Талібан" є потужною та впливовою організацією, тому позивачі були змушені залишити країну в пошуках захисту. На теперішній час зберігається небезпека нападів з боку радикально налаштованих осіб, які погрожують всім, хто співпрацює з іноземцями чи навіть підозрюється у такій співпраці. Таким чином, позивачі побоюються, що у разі їх повернення до країни походження - Афганістану, вони можуть зіткнутися з нелюдськими або такими, що принижуватиме їхню гідність поводженням або покаранням.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що у позивачів відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України №347-15 від 27 квітня 2015 року, №330-15 від 23 квітня 2015 року та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, - задоволено частково.

Скасовано рішення ДМС України №347-15 від 27 квітня 2015 року, №330-15 від 23 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДМС України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Державної міграційної служби України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

У 2014 році ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до ГУ ДМС України в Одеській області з заявами про надання захисту в Україні.

Рішенням ДМС України №347-15 від 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про відмову остання дізналась 02 червня 2015 року, отримавши повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області №290 від 02 червня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України №330-15 від 23 квітня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про відмову останній дізнався 03 червня 2015 року, отримавши повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області №275 від 06 червня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Даре Шакардара, район Шакардара, м. Кабул, Афганістан; не має освіти; сповідує іслам; суніт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 46).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., стать чоловіча, місце народження: пров. Фаряб, м. Кабул, Афганістан, є громадянином Афганістану, за національністю узбек, віросповідання іслам, суніт (а.с. 26).

Як вбачається з анкет осіб, які звернулися із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ОСОБА_1, зареєстрованої 06 червня 2014 року (справа №2014OD0134, реєстраційний №137) та ОСОБА_2, зареєстрованої 10 червня 2014 року (справа №2014OD0133 реєстраційний №137), причиною виїзду з країни постійного проживання позивачів є те, що, проживаючи в Афганістані, їхня родина зазнала постійних переслідувань з боку талібів, що було пов'язано з роботою ОСОБА_2 в міжнародній організації, який, будучи перекладачем в іноземній компанії "Юксель", здійснював переклади з турецької мови на дарі та з афганської на турецьку та виконував функції контролера в аеропорту у м. Кабул.

Як зазначалось позивачем, з боку невідомих осіб неодноразово здійснювалися спроби проникнення до аеропорту. Перешкоджаючи цьому ОСОБА_2 систематично отримував телефонні дзвінки з погрозами йому та його сім'ї, а після жорстокого побиття останній звільнився з аеропорту та перейшов працювати до офісу компанії ISAF, де перевіряв ідентифікаційні картки співробітників. Однак після цього продовжувалися телефонні дзвінки з боку терористів з вимогами зробити їм картки, що б дозволяло безперешкодно входити на територію ISAF. Такі вимоги супроводжувалися погрозами вбити дружину та сина ОСОБА_2. У свою чергу, ОСОБА_1 вказала, що, будучи ще вагітною, відчула небезпеку та побоювання за свою родину, а згодом, коли народився син, неодноразово надходили погрози, які адресувалися їхній родині, а чоловік часто ставав жертвою побиттів. Зрештою останній прийняв рішення про виїзд з Афганістану, оскільки вважав, що це єдиний спосіб, щоб врятувати своє життя та життя членів родини.

В анкеті зазначено, що родина змушена була втекти наприкінці лютого 2014 року з країни походження разом із сином, щоб захистити дитину, й тому нелегально виїхали автомобілем з м. Мазарі Шаріф до Таджикистану, далі автомобілем поїхали до Казахстану, після чого потрапили до Росії, а згодом до України (м. Одеси).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, чоловік та дружина - ОСОБА_1, ОСОБА_2 з сином у лютому 2014 року покинули країну постійного проживання, в'їхали в Україну легковим автомобілем, нелегально перетнувши кордон.

По приїзду до України ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Гловного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

З метою з'ясування обставин, викладених в заявах позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, органом міграційної служби проведено співбесіди з громадянами Афганістану та складено відповідні протоколи.

Зокрема, у протоколі співбесіди зазначено, що до професійних обов'язків позивача - ОСОБА_2, що працював контролером в аеропорті м. Кабул у складі міжнародної організації ASAF-KAIA (Kabul Afgan National Airport) North Namsa, входив контроль на пропускному пункті та перевірка наявності погодження на вхід до аеропорту. Однак, проаналізувавши надані ОСОБА_1 твердження щодо його працевлаштування відповідач поставив під сумнів його правдоподібність, оскільки заявник не зміг цього документально підтвердити, а лише вказав, що мав службове посвідчення, був офіційно оформлений, однак жодного підтвердження його відношення до вищевказаної організації не надав.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачам статусу біженця в Україні чи визнання особами, які потребують додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області були прийняті висновки №2014ОD0134 від 16 березня 2015 року та №2014ОD0133 від 26 березня 2015 року щодо відмови у визнанні біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту (а.с. 58-66, 86-93).

Рішеннями Державної міграційної служби України №347-15 від 27 квітня 2015 року, №330-15 від 23 квітня 2015 року (а.с. 22, 40) підтримано вищезазначені висновки та відмовлено позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з рішеннями ДМС України №347-15 від 27 квітня 2015 року, №330-15 від 23 квітня 2015 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду щодо їх оскарження.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень органом міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття рішень щодо їх заяв.

При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволені вимог щодо визнання зазначених рішень протиправними, оскільки на момент їх прийняття відповідач не був обізнаний про наявність документів, наданих в судовому засіданні позивачами, які підтверджують належність позивача ОСОБА_2 до певної соціальної групи та його діяльність в іноземній компанії "Юксель", яка співпрацює з Міжнародними силами сприяння безпеці в Афганістані (ISAF).

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71, 72 КАС України, п.п.1, 13 ч.1 ст. 1, ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенції про статус біженців 1951 року, п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" та п.10 роз'яснень до цієї Постанови, ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" від 29 квітня 2004 року, п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців.

В апеляційній скарзі ДМС України вказується, що законодавством України не передбачено надання статусу біженця або додаткового захисту особам, які до прибуття в Україну перебувала в третій безпечній країні. Самі ж факти переслідування позивачів наводяться в узагальненій формі та всі доводи зводяться до бездоказової констатації.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судова колегія вважає, що правомірність прийняття спірних рішень повинна розглядатися в рамках їх змісту та правового обґрунтування.

Як вбачається з рішень відповідача №347-15 від 27 квітня 2015 року та №330-15 від 23 квітня 2015 року, яким позивачам було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам стосовно яких встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 цього Закону.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено перелік умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, за умови перебування особи до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в третій безпечній країні (абз.6 ч.1 цієї статті).

Отже, це є іншої підставою для відмови у визнанні біженцями або особами, які потребує додаткового захисту в Україні.

Оскільки відповідач не обґрунтовував своє рішення про відмову у наданні захисту позивачам посиланням на перебування позивачів у третій безпечній країні, судова колегія не приймає цей довід апелянта, та розглядає правомірність прийнято рішення в рамках умов, визначених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з положеннями п.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

В п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" зазначено, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до роз'яснень п.10 вищевказаної Постанови, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч.2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно пунктів III-1-c, III-1-e Керівництва УВКБ ООН з оцінювання потреб у міжнародному захисті осіб, які шукають притулку, з Афганістану від 06 серпня 2013 року (HCR/EG/AFG/13/01) в Афганістані є ризик переслідування осіб, які надають підтримку уряду, міжнародним організаціям, у тому числі міжнародним силам сприяння безпеки (ISAF).

Також, матеріали справи підтверджують злочинну діяльність угрупування "Талібан" в Афганістані відносно мирних громадян Афганістану.

Однак, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Афганістані.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" від 29 квітня 2004 року в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів особових справ позивачів вбачається, що основною причиною небезпеки позивачами зазначена робота ОСОБА_2 в міжнародній організації, а саме в іноземній компанії "Юксель", яка співпрацює з Міжнародними силами сприяння безпеці в Афганістані, але жодних доказів цього позивачами до міграційної служби не надавалос.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачами було надано копії документів, перекладених з англійської мови в департаменті перекладів при "Асоціації Перекладачів та Філологів" перекладачем ОСОБА_5., що підтверджують відношення ОСОБА_2 до компанії "Юксель", зокрема:

- тимчасова перепустка до Міжнародного аеропорту імені короля Абдула-Азіза НОМЕР_1, видана організацією "Юксель" 06 липня 2009 року (дата реєстрації 02 вересня 2009 року) на ім'я ОСОБА_2, засвідчений штампом Міжнародних сил сприяння безпеці;

- документ, що підтверджує приналежність особи ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) до організації "Юксель" із зазначенням посади - перекладач (службове посвідчення);

- почесна грамота, вручена 06 лютого 2010 року ОСОБА_2 - адміністрації компанії "Юксель", за підписом Руссел Остіна (Агенство НАТО з матеріально-технічного обслуговування та постачання, Науково-дослідне управління транспортнох служби), в якій зазначено: "Відділ оперативного тилу дякує за відмінну підтримку та співробітництво під час роботи на будівництві Північного аеропорту вивантаження Міжнародного аеропорту імені короля Абдул-Азіза (Міжнародний аеродром Кабула, Афганістан)".

Позивачі пояснили, що через незнання мови, відсутність коштів на переклад наявних у нього документів, не мали можливості підтвердити належним чином достовірність фактів, вказаних в анкеті.

Таким чином, судова колегія вважає висновок ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, оскільки відповідачем не було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявників та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про скасування спірних рішень та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяви є правильним та таким, що відповідає ч.2 ст. 11 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 жовтня 2015 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Милосердний М.М.

Суддя: Ступакова І.Г.