Справа № 221/4053/12 (2/232/1531/12)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м. Київ К/800/1470/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Вінницької міської ради, третя особа: ОСОБА_6 про скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Вінницької міської ради, в якому просили визнати протиправним та скасувати п. 3 рішення Вінницької міської ради 2 сесії 5 скликання від 25 травня 2006 року № 82 «Про передачу земельних ділянок в оренду»; визнати протиправним та скасувати п. 4 рішення Вінницької міської ради 7 сесії 5 скликання від 10 листопада 2006 року за № 540 «Про передачу земельних ділянок у власність і оренду та внесення змін в п. п. 7.8.9. рішення міської ради від 04 липня 2005 року № 238».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці 50 кв. м, що відведена чоловіку та батьку позивачів - ОСОБА_7 згідно з рішенням виконкому міської ради від 08 липня 1957 рок у № 18/872.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року, залишною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що позивачі є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1, який знаходиться на земельній ділянці 50 кв. м, що підтверджується рішенням суду Староміського районного суду м. Вінниці від 22 березня 1993 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 лютого 1997 року за реєстраційним № 2-386.

Рішенням виконкому міської ради від 08 липня 1957 рок у № 18/872 відведено садибну ділянку для будівництва житлового будинку 500 кв. м.

25 травня 2006 року рішенням 2 сесії 5 скликання Вінницької міської ради № 82 передано третій особі земельну ділянку по АДРЕСА_2, загальною площею 2373 кв. м, в короткострокову оренду, строком на 4 роки 10 місяців, із них 1000 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в тому числі 179 кв. м, що знаходяться в межах «червоних ліній» (без права подальшої забудови), 810 кв. м під городництво, 563 кв. м для ведення садівництва, відповідно до договору оренди.

Договір оренди земельної ділянки, площею 0,0563 га, для ведення садівництва, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 вересня 2006 року за № 06.

Договір оренди земельної ділянки, площею 0,1000 га, для ведення садівництва, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 вересня 2006 року за № 05.

Договір оренди земельної ділянки, площею 0,0810 га, для ведення садівництва, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 вересня 2006 року за № 07.

15 липня 2007 року між відповідачем та третьою особою укладено угоду про розірвання договору оренди землі, відповідно до якої у зв'язку із безоплатною передачею у приватну власність земельних ділянок сторони прийшли до згоди припинити дію договорів оренди земельних ділянок від 01 вересня 2006 року № 05 та від 01 вересня 2006 року № 06.

На підставі рішення 7 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 10 листопада 2006 року № 540 15 жовтня 2007 року третій особі видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_2, загальною площею 0,0563 г,а для ведення садівництва.

На підставі рішення 7 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 10 листопада 2006 року № 540 15 жовтня 2007 року третій особі видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_2, загальною площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача, позивачі заявили цей позов.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач, приймаючи вказані рішення, діяв в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством.

Колегія суддів не заперечує правильності резолютивної частини оскаржуваних судових рішень щодо відсутності підстав для задоволення позову, але не погоджується з їх мотивуванням з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також перевірити вибраний спосіб захисту права.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту до правовідносин, що склалися між сторонами, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження рішень відповідача, зокрема, про передачу у власність земельної ділянки, не є ефективним захистом прав позивача, якщо правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли в іншу правову якість, - оформленням права, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

На думку колегії суддів, правова оцінка діям чи рішенням суб'єкта владних повноважень може бути дана при розгляді спору про право, який розглядає інший суд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Між тим, з матеріалів справи вбачається наявність цивільно-правового спору між позивачами та третьою особою, який направлений на захист права, оскільки у останнього виникло право власності, що оформлене актом на землю, виданим оскаржуваним рішення.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивачі під час звернення до суду обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між сторонами виник спір про право.

Помилкове застосування судами норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів за наявності інших підстав для відмови в позові.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: