Справа № 308/7360/15а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Справа № 876/10526/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О.,Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника Шуейб Адбул-Барі Хакімі - ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2015 року за позовом Чопського прикордонного загінну Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до Шуейб Адбул-Барі Хакімі про примусове видворення з України, -

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив на підставі ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статусу іноземців та осіб без громадянства» примусово видворити громадянина ОСОБА_2 Шуейб Адбул-Барі Хакімі, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.06.2015 р. позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 Апеляційну скаргу мотивує тим, що 17.06.2015 р. громадянин ОСОБА_2 Хакімі Ахмадшуаіб Адбул-Барі, ІНФОРМАЦІЯ_2 (згідно матеріалів справи Хакімі Шуейб Абдул-Барі, ІНФОРМАЦІЯ_1) був затриманий нарядом Чопського прикордонного загону. У подальшому його довідка про звернення за захистом в Україні, яка чинна до 07.07.2015 р., була знищена, а його прізвище та дата народження записані з помилками. Вказані обставини не дали змогу суду встановити дійсні обставин справи, а відповідач на належних правових підставах перебував на території України. У звязку з цим просить, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, клопотання про розгляд справи за їх відсутності не подали, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення від 17.06.2015 р. та протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 17.06.2015 р. видно, що громадянин ОСОБА_2 Шуейб Адбул-Барі Хакімі був затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 166 прикордонного знаків на відстані 20 метрів до Державного кордону, за спробу незаконного перетину Державного кордону із України в Словаччину, в складі групи осіб, поза пунктом пропуску у складі групи осіб без документів, що посвідчують особу.

17.06.2015 р. позивачем було прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_2 Шуейб Адбул-Барі Хакімі, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав вважати, що відповідач перебуває на території України незаконно та без будь-яких документів, а тому повинен бути примусово видворений за рішенням суду.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним зясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та зазначає наступне.

Статтями 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статтею 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 р., ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Іноземець або особа без громадянства зобовязані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до положень ч.8 ст.26 цього Закону, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи положення статей 26 і 30 вказаного Закону, примусовому видворенню передують дві обставини, а саме : прийняття рішення про примусове повернення, яке відповідає усім вимогам чинного законодавства та встановленій формі і ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

Згідно п.2.1 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 р. за № 806/21119 (далі - Інструкція), у рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець повинен виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення, а іноземець зобовязаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У додатку 1 до Інструкції міститься затверджена форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, якій рішення позивача не відповідає, зокрема в частині визначення строку, протягом якого іноземець повинен виїхати з України, а також щодо ознайомлення такого із прийнятим рішенням.

Так, громадянин ОСОБА_2 Хакімі Ахмадшуаіб Адбул-Барі ІНФОРМАЦІЯ_3 19.01.2015 р. звертався до Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку із чим йому було видано довідку про звернення за захистом в Україні № 005289, строк дії якої було продовжено до 07.07.2015 р. Підтвердження даного факту є відповідь Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області № 5/1-13966 від 11.09.2015 р. на запит представника відповідача ОСОБА_1

Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обовязків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Слід також звернути увагу на те, що відповідач не володіє українською мовою та перебував в умовах фактичної ізоляції (в пункті тимчасового перебування) без можливості отримання належної правової допомоги. В матеріалах адміністративної справи відсутні дані про те, що відповідач отримав належне розяснення правових наслідків своїх дій, а також рішення про примусове повернення і мав можливість отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення до суду.

Відтак, враховуючи вищенаведене, невідповідність рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства вимогам чинного законодавства, його неотримання відповідачем (доказів протилежного не надано), а також наявність у громадянина ОСОБА_2 Хакімі Ахмадшуаіб Адбул-Барі, ІНФОРМАЦІЯ_2 довідки про звернення за захистом в Україні, яка була чинною на час розгляду справи і яка свідчить про поширення на нього дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у відповідності до ч.8 ст.26 та ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» застосування щодо відповідача примусового видворення є неприпустимим.

Судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн : де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоровю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Наявна ж інформація по країні походження (ОСОБА_2) свідчить про загальновідому ситуацію в країні і містить інформацію щодо можливого переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Слід категорично ствердити, що як суд першої інстанції, так і позивач приділили невиправдано мало уваги питанням ситуації в країні походження особи та дійсним причинам її еміграції, зосередивши свою увагу на важливих, але другорядних питаннях - маршруті прибуття в Україну та обставинах перебування в Україні.

Крім того, слід зазначити, що в ході апеляційного розгляду суду до апеляційної скарги були додані довідка з фотографією відповідача, в якій зазначено імя останнього як Хакімі Ахмадшуаіб Адбул-Барі. Однак, суд першої інстанції даної обставини не зясував і, як наслідок, вирішив питання про примусове повернення не тієї особи, яка була затримана при спробі перетину Державного кордону України.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог Прикордонного загону щодо примусового видворення громадянина ОСОБА_2 Хакімі Ахмадшуаіб Адбул-Барі, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

У відповідності до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи були порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача - ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2015 року по справі № 308/7360/15-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволені адміністративного позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

ОСОБА_3