Справа № 820/8231/15
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

27 жовтня 2015 р. Справа № 820/8231/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цибульник Г.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання незаконною постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якому просить суд визнати незаконною постанову № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова про арешт частини квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при оформленні субсидії на комунальні послуги позивачу стало відомо, що на належну їй на праві спільної сумісної власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 було накладено арешт в межах виконання рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 боргу. В подальшому, належна позивачу частина квартири перейшла у власність ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу. Позивач зазначає, що державною виконавчою службою порушено її права як власника, оскільки було реалізовано частину її майна, а відтак постанова про накладення арешту на частину квартири є протиправною.

Позивач в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 15.03.2012 року по справі № 2002/767/12 встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з січня 1999 року по березень 2004 року.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року по справі № 2018/20015/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дійсним та визнання майна спільним сумісним, визнано дійсним договір від 30.10.1999 року, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визначили своїм спільним сумісним майном 1/4 частини квартири АДРЕСА_3, яка на час укладення договору від 30.10.1999 року належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 14.01.1994 року про право власності на житло, видане Харківським міським центом приватизації державного житлового фонду. Визнано 1/4 частину квартири АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на час укладення між ними договору від 30.10.1999 року - спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач зазначила, що при оформленні субсидії на комунальні послуги позивачу стало відомо, що право власності на належну їй на праві спільної сумісної власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4.

З матеріалів справи вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-249/11 виданого Київським районним судом м. Харкова щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 4151,00 грн., постановою № 13946/1 відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Харкові від 06.12.2001 року, було накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3 у тому числі на частину квартири АДРЕСА_2, яка належить йому на праві загальної власності.

Відповідно до Свідоцтва від 05.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженої начальником відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Харкова від 23.03.2004 року, зазначено, що ОСОБА_4 належить право власності на майно, яке складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_4, яке передано ОСОБА_4 данилівні в рахунок погашення боргу на суму 4151,00 грн., що раніше належало ОСОБА_8.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з абзацом 6 частини третьої статті 5 зазначеного Закону державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та його в порядку, встановленому законодавством.

Суд також зазначає, що згідно зі ст. 19 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконавче провадження підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав.

Згідно з п. 5 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 57 Закону України Про виконавче провадження арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України зазначено, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, яка була чинна на момент укладання договору від 30.10.1999 року зазначено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна зокрема є свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що видаються державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами; свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами державної виконавчої влади чи місцевого самоврядування; рішення судів, арбітражних судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

Суд зазначає, що на момент укладання договору між позивачем та ОСОБА_8С про визначення своїм спільним сумісним майном 1/4 частини квартири № 13 по вул. Метробудівників у будинку № 40 в місті Харкові, він не був зареєстрований за ОСОБА_1 у передбачений законом порядок, а було визнано спільним сумісним майном відповідно до рішенням Київського районного суду м. Харкова лише 01 липня 2013 року.

Перевіряючи на відповідність закону вказаних вище дій субєкта владних повноважень, суд відмічає, що критерії правомірності рішень та діянь субєкта владних повноважень викладені законодавцем в ч.3 ст.2 КАС України.

Досліджуючи обставини дотримання відповідачем зазначених критеріїв при реалізації владної управлінської функції у спірних правовідносинах, суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Посилання позивача на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 21.10. 2015 року № 611/421/15-ц, яким встановлено факт того, що постанова № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця ВДВС Київського РУЮ м. Харкова порушує право спільної власності ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 як на підставу незаконності постанови відповідача, суд не бере до уваги, оскільки зазначені обставини не стосуються предмету спору зазначеної справи.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зясувавши обставини спірних правовідносин та перевіривши їх добутими по справі доказами, суд наголошує, що дії відповідача по винесенню спірної постанови були вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання незаконною постанови - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2015 року.

Суддя Мельников Р.В.