Справа № 826/7668/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 жовтня 2015 року № 826/7668/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Київській області про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Київській області про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що у зв'язку з незаконними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, позивач зазначив, що з квітня 2014 року по вересень 2014 року втрачений середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу становить 17529,84 грн. та підлягає стягненню у судовому порядку.

В позовній заяві позивач просить суд: стягнути з ГУМВС України в Київській області втрачений середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17529,84 грн.; стягнути з ГУМВС України в Київській області 50000 грн. завданої моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що у зв'язку з тим, що дії Головного управління по переведенню ОСОБА_1 на іншу посаду в судовому порядку визнано незаконними та в силу положень, передбачених п. 24 Положення, в разі звернення позивача до них із відповідною заявою, Головне управління мало б поновити його на попередній посаді інспектора відділу ветеринарної міліції ГУ і виплатити різницю у грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків по посаді дільничного інспектора міліції Чабанівського ВМ Києво-Святошинського РВ в разі, якщо така різниця є. Водночас, представник відповідача зазначив, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014 р. не зобов'язано Головне управління поновити позивача на посаді інспектора відділу ветеринарної міліції ГУ та виплатити йому різницю в грошовому забезпеченні між посадами, і сам позивач не звертався до ГУ із зазначеними питаннями.

В судовому засіданні з урахуванням думки представників сторін суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

При вирішенні спору по суті суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління від 09.01.2014 р. № 15 "Про проведення контрольної перевірки службової діяльності Відділу ветеринарної міліції з проведення карантинних ветеринарних заходів ГУМВС України в Київській області" в період з 17 по 21 січня 2014 року робочою групою Головного управління проведено контрольну перевірку стану службової діяльності Відділу ветеринарної міліції з проведення карантинних ветеринарних заходів ГУ МВС України в Київській області.

12.02.2014 р. на ім'я т.в.о. начальника Головного управління за результатами перевірки складено узагальнену доповідну записку за підписом керівника робочої групи. Т.в.о. начальника Головного управління вчинив резолюцію до вказаної доповідної записки, зокрема, в одному із пунктів якої, доручив начальникові ВВМ Піщанському О.В. за фактами порушень службової дисципліни виявлених інспектуванням провести службове розслідування, вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які не виконують посадові обов'язки та мають незадовільні результати.

З урахуванням викладеного вище, 24.02.2014 р. Головним управлінням видано наказ про призначення службового розслідування №357.

Висновок службового розслідування було затверджено в.о. начальником Головного управління 31.03.2014, згідно якого було прийнято рішення за порушення службової дисципліни, що виявилось у порушенні ст. 4 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України в частині дотримання наказів, які повинні бути законними, зрозумілими і виконуватися беззаперечно, точно та у визначений строк, ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України в частині дотримання законодавства, неухильного виконання вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, а саме: порушенні ст.ст. 299-308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 29, 50, 64 Бюджетного кодексу України, пп. 3.8, 4.3 наказу МВС України №1177/2004 "Про затвердження положення про порядок роботи зі зверненням громадян і організацій їх особистого прийому в системі МВС", п. 2.3 Інструкції з обліку адміністративних правопорушень, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2012 №1017 "Про затвердження Інструкції з обліку адміністративних правопорушень", наказу ГУМВС України в Київській області від 20.09.2011 №807 та доручення ГУМВС України в Київській області від 17.07.2013 №1480 "Про додаткові заходи дотримання службової дисципліни і внутрішнього розпорядку у підрозділах ГУ", що виявилось у невиконанні наказу старшого прямого начальника, неналежному виконанні своїх посадових інструкцій, ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України в частині дотримання правил внутрішнього розпорядку, що виявилось у відсутності на робочому місці з 14.00 до 14.40 без поважних причин, інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУМВС України в Київській області майора міліції ОСОБА_1 звільнити з посади.

Даний висновок реалізовано шляхом видання дисциплінарного наказу Головного управління "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Головного управління" від 31.03.2014 №575.

На підставі наказу Головного управління від 31.03.2014 №575 видано наказ по особовому складу від 24.04.2014 №276 о/с, яким майора міліції ОСОБА_1 призначено дільничним інспектором міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади інспектора Відділу ветеринарної медицини.

Не погоджуючись із зазначеними наказами, позивач оскаржив їх до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014 р. у справі №826/5615/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2014 р., позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 31.03.2014 р. №575 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників головного управління" відносно ОСОБА_1; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 24.04.2014 №276 о/с "По особовому складу" в частині, що стосується призначення ОСОБА_1 на посаду дільничного інспектора міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу.

Скасовуючи накази про звільнення позивача з посади та призначення його на іншу посаду суди дійшли висновку про їх необґрунтованість з огляду на необ'єктивність службового розслідування, на підставі якого ГУ МВС України в Київській області застосувало до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення та вказали на неспіврозмірність тяжкості дисциплінарного проступку до застосованого дисциплінарного стягнення.

Водночас, в межах адміністративної справи №826/5615/14 судами не вирішувалось питання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати належних йому сум грошового забезпечення у зв'язку із незаконним звільненням з посади та переведенням на іншу роботу, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-XII, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ затвердженою наказом МВС України від 31 грудня 2007 року №499 та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114.

Статтею 1 Закону України «Про міліцію» встановлено, що міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (із змінами та доповненнями) (далі - Положення).

За приписами пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пункту 40 Положення призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

За змістом підпункту «г» пункту 41 Положення переміщення по службі осіб рядового і молодшого начальницького складу на нижчі посади провадиться: при скороченні штатів; за станом здоров'я згідно з висновком військово-лікарської комісії; за особистим проханням; за службовою невідповідністю, виходячи з професійних, моральних і особистих якостей у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

У наказах про переміщення осіб рядового і молодшого начальницького складу на нижчі посади зазначаються підстави переміщення, передбачені цим пунктом.

Законом України від 22.02.2006 №3460-ІV затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни передбачені наступні види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з ОВС.

Пунктом 24 Положення передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається із змісту наказу ГУ МВС України в Київській області від 31.03.2014 року №575 ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області.

Відповідно до статті 18 Дисциплінарного статуту, якою передбачено виконання та зняття дисциплінарних стягнень, дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з ОВС, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби. Особи, з вини яких накладені дисциплінарні стягнення не виконані без поважних причин, несуть відповідальність за цим Статутом. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з ОВС, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Отже, накладене на позивача дисциплінарне стягнення повинно було бути виконано негайно, але не пізніше 30.04.2014 року включно, не враховуючи періоду його перебування у відпустці та тимчасової непрацездатності та після його прибуття до місця проходження служби.

На реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади, накладеного наказом ГУ МВС України в Київській області від 24.04.2014 року №575, ГУ МВС України в Київській області видано наказ по особовому складу №276 о/с від 24.04.2014 року, яким позивача призначено дільничним інспектором міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області.

При цьому, судом встановлено, що у період з 31 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року позивач продовжував виконувати обов'язки інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області та отримував відповідне грошове забезпечення.

Разом з тим, представник позивача наголошував на тому, що з моменту видання ГУ МВС України у Київській області наказу від 31.03.2014 року №575, яким на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади, за дорученням начальника Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області Піщанського О.В позивача не допускали до роботи та його було позбавлено грошового забезпечення.

Таким чином представник позивача стверджує, що наказом від 31.03.2014 року №575 ОСОБА_1 було звільнено з ОВС.

Судом під час розгляду адміністративної справи №826/5615/14 встановлено, що згідно особистого підпису позивача на зворотному аркуші останньої сторінки оскаржуваного наказу вбачається, що ОСОБА_1 ознайомився з наказом та отримав його копію 01.04.2014 р.

При цьому, даним наказом позивача не звільнено з ОВС, а переведено на іншу посаду.

Щодо тверджень позивача про позбавлення його грошового забезпечення з квітня 2014 року по вересень 2014 р., суд зауважує таке.

Відповідно до довідки ДПІ Києво-Святошинського районі про доходи позивача, загальна сума грошового забезпечення позивача за період з 24.04.2014 р. по 31.07.2015 р. становить 42775,24 грн., при цьому, загальна сума перерахована на особисту зарплатну картку за період з 24.04.2014 р. по 31.07.2015 р. становить 41372,25 грн.

Згідно довідки №587 від 07.09.2015 р. грошове забезпечення інспектора відділу ветеринарної міліції ГУМВС України в Київській області ОСОБА_1 за останні місяці складає 7872,03 грн.

З письмових пояснень відповідача щодо наявності розбіжностей у довідці №125 від 04.03.2015 р. вбачається, що ОСОБА_1 подав рапорт до ГУМВС України в Київській області про видачу йому довідки про заробітну плату з жовтня 2013 року по березень 2014 року для отримання кредиту.

Видана на рапорт позивача довідка від 04.03.2015 р. №125 охоплює шестимісячний період часу з жовтня 2013 року по березень 2014 р. До жовтня 2013 року заробітна плата нараховувалась та виплачувалась, але в довідку не включена, оскільки цей проміжок часу не охоплює запитуваний позивачем період.

При цьому, відповідач зазначив, що квітень 2014 р. в довідку не включений оскільки для отримання кредиту включаються тільки повні місяці служби. Водночас в квітні позивачу нараховано Головним управлінням 1560,84 грн., а Києво-Святошинським РВ - 339,08 грн.

Крім того, з квітня 2014 року заробітна плата нараховувалась та виплачувалась, але у вказану довідку не включена, оскільки нарахуванням та виплатою займався фінансовий підрозділ Києво-Святошинського РВ, оскільки з травня 2014 р. там позивач проходив службу, що підтверджується довідкою про доходи, що наявна в матеріалах справи.

Наведене свідчить, що позивач у вказаний період не був позбавлений грошового забезпечення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошового забезпечення за період з 01.04.2014 по 23.04.2014 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки в цей період позивач продовжував виконувати обов'язки старшого інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, відтак період з 01.04.2014 по 23.04.2014 не може бути включений до розрахунку різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків.

Щодо позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за період з 24.04.2014 р. по вересень 2014 р., суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу позивача, що поняття «звільнення з роботи», «звільнення зі служби» або «звільнення з органу» не є тотожними поняттю «звільнення з посади» та характеризують різні правові явища. Зокрема, поняття «звільнення з роботи», «звільнення зі служби» та «звільнення з ОВС» характеризують та вказують на припинення трудових правовідносин (припинення публічної служби).

Звільнення особи з відповідної посади, у свою чергу, означає припинення виконання такою особою службових повноважень, закріплених за цією посадою.

Процедура звільнення з посади не тягне за собою припинення трудових правовідносин (проходження публічної служби) та, як наслідок, припинення виплати грошового забезпечення (заробітної плати).

З наведеного слідує, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу підлягає виплаті лише у разі незаконного звільнення особи з органів внутрішніх справ.

Натомість у випадку незаконного переведення на іншу посаду виплаті підлягає різниця в грошовому забезпеченні між посадою, з якої особу незаконно переведено та грошовим забезпеченням, отриманим особою за виконання обов'язків на іншій посаді.

Беручи до уваги викладене, а також обставини, встановлені у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014 року у справі №826/5615/14, суд приходить до висновку, що позивача не було звільнено із ОВС, а лише призначено на іншу посаду, у порядку дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

Твердження позивача про те, що його було звільнено з ОВС з позбавленням грошового забезпечення суд вважає необґрунтованими та до уваги не приймає, оскільки вони ґрунтуються лише на суб'єктивному сприйнятті обставин та жодних належних і допустимих доказів з цього приводу суду не надано та під час розгляду справи не встановлено.

За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на виплату йому саме різниці у грошовому забезпеченні між попередньою посадою та посадою, на яку його призначено незаконно, а не грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Водночас, щодо розміру грошового забезпечення, що підлягає стягненню з відповідача за час виконання позивачем обов'язків дільничного інспектора міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ» від 7 листопада 2007 року № 1294 зі змінами та доповненнями (далі - Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

За змістом пункту 2 Постанови №1294 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року №205/14896 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція №499).

Пунктами 1.3 та 1.5 Інструкції №499 встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Відповідно до підпункту 3.5.2 пункту 3.5 Інструкції №499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

З викладеного вбачається, що особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ отримують саме грошове забезпечення, а не заробітну плату, поряд з цим, Інструкцією №499 та іншими нормативно-правовими актами не передбачено порядку визначення розміру середнього грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ чи працівників інших органів державної влади, які отримують грошове забезпечення для цілей, встановлених пунктом 24 Положення.

Водночас, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість застосування до вказаних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Суд бере до уваги, що зазначений Порядок не містить застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення, і, крім цього, заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких мають спільні риси.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, сума середньомісячного грошового забезпечення за час виконання посадових обов'язків має обчислюватися виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи на посаді інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, що передують місяцю, у якому позивача було незаконно переведено на іншу посаду, тобто за березень та лютий 2014 року.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 4 вересня 2013 року №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», кількість робочих днів у лютому і березні 2014 року становила по 20 днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача на посаді інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області становить до видачі 105,19 грн. [(2103,76+2103,76):(20+20)].

Щодо періоду, за який підлягає виплаті різниця у грошовому забезпечені суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було призначено дільничним інспектором міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, звільнивши його з посади інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області відповідно до наказу від 24.04.2014 року №276 о/с, таким чином, останнім робочим днем позивача на посаді інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області було 23 квітня 2014 року, а з 24 квітня 2014 року позивач був призначений на посаду дільничного інспектора міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014 року в справі №826/5615/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2014 р., скасовано наказ ГУ МВС України в Київській області від 24 квітня 2014 року №276 о/с, яким позивача звільнено з вказаної посади та призначено дільничним інспектором міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу.

Відповідно сума грошового забезпечення за час, протягом якого позивач виконував обов'язки дільничного інспектора міліції Чабанівського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу у зв'язку із незаконним переведенням на цю посаду розраховується шляхом множення середньоденного заробітку 105,19 грн. на число робочих днів за період виконання обов'язків дільничного інспектора.

Згідно довідки ДПІ Києво-Святошинського району з дня призначення позивача на посаду дільничного інспектора міліції Чабанівського міського відділення міліції Києво-Святошинського районного відділу, останній отримував грошове забезпечення у розмірі 41372,25 грн. за період з квітня 2014 р. по липень 2015 р., а відтак суд приходить до висновку, що різниця в грошовому забезпеченні позивача до звільнення з посади та отриманого позивачем за час виконання обов'язків дільничного інспектора, розрахована відповідно до пункту 24 Положення, має від'ємне значення.

Суд зауважує, що аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави стверджувати, що у випадку незаконного переміщення на іншу посаду відшкодуванню підлягає різниця, яка виникла у зв'язку з перебуванням на нижчеоплачуваній посаді, тобто грошове забезпечення до звільнення з посади повинне бути більшим за грошове забезпечення на посаді, на яку особу незаконно переміщено.

Враховуючи, що судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність позитивної різниці у грошовому забезпеченні за час виконання позивачем обов'язків дільничного міліції внаслідок незаконного переведення з посади інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача втраченого середньомісячного заробітку у розмірі 17529,84 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 та пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зважаючи на те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, нанесеної незаконним переведенням позивача на іншу посаду заявлені разом з вимогою, яка стосується публічно-правових відносин, суд вважає необхідним розглянути вимоги про відшкодування моральної шкоди в рамках даної адміністративної справи.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, частина 2 статті 23 якого встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237 Кодексу законів про працю України. Відповідно до норм цієї статті відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведеного випливає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначені положенні викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначив, що незаконне звільнення його з посади призвело до моральних страждань, оскільки він втратив душевний спокій, нормальні життєві зв'язки та через незаконне переведення на іншу посаду був вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, налагодження стосунків з оточуючими, а також позичати додаткові кошти для забезпечення сім'ї та сплати відсотків за споживчим кредитом у зв'язку з погіршенням його матеріального становища.

Разом з тим, суд зазначає, що у ході розгляду справи вказані доводи позивача належними та достатніми доказами підтверджені не були, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), не вказано з яких саме міркувань виходив позивач, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Стверджуючи про те, що відповідачем ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту наявності будь-яких обставин, що свідчили б про порушення нормальних життєвих зв'язків, невпевненості у майбутньому чи обставин, що свідчили про докладання позивачем додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд наголошує на тому, що внаслідок незаконного звільнення позивача з посади інспектора Відділу ветеринарної міліції ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_1 не було позбавлено грошового забезпечення.

Таким чином суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача та стражданнями, приниженнями, моральними переживаннями позивача. При цьому позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог та не спростовано доводів відповідача щодо відсутності підстав для стягнення різниці у грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків та моральної шкоди.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями, 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов