Справа № 813/2173/15
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 р. Справа № 876/7637/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р. М., Улицького В. З.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 Ахмеда на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2 липня 2015 року по справі № 813/2173/15 за позовом ОСОБА_1 Ахмеда до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2015 року позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, яким просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 3 квітня 2015 року № 264-15 про відмову у визнанні ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту та- зобовязати Державу міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту, та видати посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення Держаної міграційної служби України від 3 квітня 2015 року № 264-15 прийнято без врахування інформації, що стосується країни походження позивача та без врахування небезпеки яка може загрожувати ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмеду у разі повернення до ОСОБА_2. Позивач вказує, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідною заявою було те, що у разі повернення до країни походження він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання, оскільки не є правовірним мусульманином та одружений на жінці, яка не є мусульманкою. За період перебування в Україні припинив дотримуватись мусульманських традицій та правил. Окрім того позивач зазначив, що був учасником ОСОБА_4 в Україні, одружений на українці та планує залишатись в Україні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 2 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

З таким рішенням суду не погодився позивач. Подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задоволити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції зроблено невірну оцінку ситуації позивача, оскільки судді не володіють достатніми знаннями про іслам і ситуацію в сучасному ОСОБА_2. Вказує, що спеціалісти відповідної кваліфікації в області вивчення ісламу та країнознавства Єгипту судом до участі в якості експертів залучені не були

Сторони явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, хоч і були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, що не перешкоджає слухати справу в їх відсутності в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не належить до задоволення з наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 грудня 2014 року Громадянин ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмед, 12 червня 1976 р. н. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (надалі - ГУ ДМС України у Львівській області) із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом № 3 від 6 січня 2015 року "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду особової справи заявника, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку, що громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмед не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Результат розгляду матеріалів позивача оформлено Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 6 березня 2015 року, на підставі якого відповідачем прийнято рішення від 3 квітня 2015 року № 264-15 про відмову у визнанні ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наявного в матеріалах справи паспорту громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_2 №А07278946, виданим 19 червня 2012 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмед, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Гіза (південно-західне передмістя Каїру) ОСОБА_5 Республіка ОСОБА_2, є громадянином ОСОБА_2.

Позивачу видано довідку ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №003806 від 12 грудня 2014 року.

В судовому засіданні позивач стверджував, що він не може повернутися до країни походження - ОСОБА_2 через ймовірну смертельну небезпеку, тому що він не є правовірним мусульманином. Йому надходили погрози вбивства від чоловіка його сестри, який є прихильником Братів Мусульман, оскільки він не сповідує ісламу та не дотримується відповідних традицій релігії. Окрім цього, у м. Києві в нього був друг, якого звали Ахмед. Цей друг повернувся в ОСОБА_2 та розказав сімї ОСОБА_3 та людям з району, де проживав позивач, що він вживає алкоголь в Україні, їсть свинину та носить хрест на грудях. Коли ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмед спілкувався зі своєю сімєю через Skype, чоловік його сестри на імя Халед кричав на нього та сказав: Ти краще вже не повертайся, тому що ти вже не мусульманин. Якщо повернешся, то ми тебе вбємо.

Позивач також вказав, що приймав участь у Євромайдані в м. Києві. Там йому кинули каменем в ногу і зараз він не може довго стояти. На підтвердження своїх слів надав довідку №41 від 30 вересня 2014 року, видану Благодійною Організацією Благодійний Фонд Медико-Психологічної Реабілітації Психологічна Сотня про те, що ОСОБА_6 перебував у період з 20 січня 2014 року до 8 червня 2014 року включно на Майдані Незалежності у складі протестного руху і є постраждалим учасником такого руху.

24 вересня 2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмеда було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення передбачене частиною 1 статті 203 КУпАП - несвоєчасне продовження посвідки на тимчасове проживання в Україні та анульовано та вилучено згадану посвідку, що підтверджується наявною у справі постановою Серії ПН МЛВ № 033469.

Судом також встановлено, що на час розгляду адміністративної справи між позивачем - ОСОБА_6 ОСОБА_3 Ахмедом та громадянкою України ОСОБА_7 зареєстровано шлюб (29 квітня 2015 року), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 30 квітня 2015 року Серія І-СГ №254080.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Цією ж статтею визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обовязки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника

Згідно з постановою Пленуму ВАС України від 26 червня 2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін.

Субєктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї субєктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому зясування субєктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Субєктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є субєктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після відїзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після відїзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його відїзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з того, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження, а відтак відсутні підстави для скасування рішення Державної міграційної служби України від 3 квітня 2015 року № 264-15 про відмову у визнанні ОСОБА_2 ОСОБА_3 Ахмеда особою, яка потребує додаткового захисту.

Проаналізувавши матеріали справи та наведені вище законодавчі положення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи не підтверджується той факт, що позивач може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що загроза позивачу не є більшою, ніж для інших громадян ОСОБА_2.

Суду також не надано жодних доказів того, що наявна загрози життю, безпеці чи свободі позивачу в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Ахмеда залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 2 липня 2015 року по справі № 813/2173/15 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Кузьмич С. М.

Судді Гулид Р. М.

ОСОБА_8