Справа № 826/15326/13-а
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Київ К/800/51490/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання Бовкун В.В.

за участю представників згідно журналу судового засіданні від 15.10.2015 (в матеріалах справи)

розглянувши касаційну Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного Управління Міндоходів у м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014

у справі № 826/15326/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Геотехноком"

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі

Головного Управління Міндоходів у м. Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Геотехноком" звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного Управління Міндоходів у м. Києві про скасування податкових повідомлень - рішень: № від 12.06.2013; № від 12.06.2013.

Постановою Окружного адміністративного суду від 25.11.2013 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.11.2013 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, скасовано податкові повідомлення - рішення: № від 12.06.2013; № від 12.06.2013.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в який просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом апеляційної інстанцій при вирішенні спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток по фінансово-господарських взаємовідносинах із ТОВ ?Будівельна компанія ?Палаццо? за період з 01.07.2011 по 31.12.2012 та складено акт № 338/1-22-70-33597436 від 27.05.2013.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення: № від 12.06.2013, яким позивачу збільшено суму грошового зобов?язання з податку на прибуток у розмірі 1030981 грн.; № від 12.06.2013, яким позивачу збільшено суму грошового зобов?язання по податку на додану вартість у розмірі 955188 грн.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пп. 198.3, пп. 198.6 ст. 198 ПК України, занижено податок на прибуток у загальному розмірі 1030981 грн., пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість у загальному розмірі 955188 грн.

Відповідно до пп. ?а? п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно із п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, зокрема, встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв?язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв?язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу) (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

Згідно із п. 201.6 ст. 201 цього Кодексу податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов?язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту по податку на додану вартість наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов?язані з рухом активів, зміною зобов?язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

На підтвердження реальності господарських операцій між ТОВ ?Геотехноком? та ТОВ ?БК ?Палаццо? позивачем надано: копії договорів підряду на виконання робіт з відповідним додатками договірних цін; кошторисів; довідок про вартість виконаних робіт /та витрати/; акти приймання виконаних підрядних робіт; належним чином оформлені податкові накладні; виписки з банківського рахунку позивача, договори поставки будівельних матеріалів, кріпильних елементів, укладених з іншими контрагентами, зокрема, ТОВ ?Інстех?, ТОВ ?Віт-плюс?, ТОВ ?Геліус-Буд?, ТОВ ?Електротех?, що використовувались для здійснення договірних зобов?язань з ТОВ ?БК ?Палаццо?.

На час здійснення операцій вказаний контрагенти позивача у встановленому порядку були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Відповідно до абз. 1 п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об?єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов?язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов?язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідачем не доведено відсутності фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивачем включені до складу податкового кредиту при обчисленні податку на додану вартість.

Судом апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилено посилання відповідача на висновки актів перевірки контрагентів позивача, оскільки вони не є безумовною підставою для визнання контролюючими органами недійсними (в тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку.

В разі якщо контрагентом платника податковий облік ведеться із порушенням вимог чинного законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а несплата податку продавцем та його контрагентами по ланцюгу (у томі числі у разі ухилення від сплати), в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту та валових витрат покупцем.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного Управління Міндоходів у м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 у справі № 826/15326/13-а залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного Управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 у справі № 826/15326/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко