Справа № 13660/10/2070
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2011-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

10 лютого 2011 р. № 2-а- 13660/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Самойлової В.В.

за участю секретаря судового засідання - Скляр С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільна консалтингова компанія" до Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі м. Харкова про скасування податкових повідомлень - рішень,

встановив:

Позивач звернувся до належного суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі м. Харкова від 27.04.2010 року № /0 та № /0, від 11.06.2010 року № /1 та № /1, від 30.08.2010 року № /2 та № /2, від 14.10.2010 року № /3 та № /3, прийнятих стосовно нього.

Позивач обґрунтовує свої вимоги наступним чином.

Так, він посилається на те, що при проведенні перевірки податковим органом та при оформленні її результатів мало місце не дотримання вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки базуються на припущеннях і не підтверджуються об'єктивними даними, а оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для їх скасування.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 проти позову заперечувала, посилаючись на те, що під час проведення вказаної перевірки та складанню акту перевірки фахівці відповідного податкового органу діяли згідно до вимог чинного податкового законодавства, а прийняті за результатами перевірки рішення є законним, в зв'язку з тим, що у складеному за результатами перевірки акті були зафіксовані порушення вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", за що у відповідності до Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" позивачу були визначені відповідні податкові зобов'язання на підставі оскаржуваних рішень.

Заслухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що уповноваженими особами Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі м. Харкова була проведена позапланова виїзна перевірка відповідача щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з ТОВ ПБК "Вертикаль" за період з 01.01.2008 р. по 31.12.2008 р., за результатами якої 20.04.2010 року було складено акт перевірки № 946/23-405/34392042, де були зафіксовані порушення пп. 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та п. 5.1 пп. 5.3.1 пп. 5.3.9 пп. 5.2.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", в результаті чого, на думку відповідача, ТОВ "Автомобільна консалтингова компанія" було завищено податковий кредит за вересень 2008 р. на загальну суму 3177,00 грн. та п. 5.1, пп. 5.3.1, 5.3.9, 5.2.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" в результаті чого на думку відповідача позивачем було завищено податковий кредит загалом на суму 3177,00 грн. за вересень 2008 року та занижено податок на прибуток всього у сумі 3971,25 грн. за 9 місяців 2008 р.

За наслідками вказаного акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення № /0 та № /0 від 27.04.2010 року, згідно з якими позивачу було визначено суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість у розмірі 4765,50 грн. та з податку на прибуток підприємств у розмірі 5956,88 грн.

Так, не погодившись із зазначеними рішеннями позивач їх оскаржив та за наслідками адміністративного оскарження, відповідним податковим органом були прийняті аналогічні податкові повідомлення - рішення від 11.06.2010 року № /1 та № /1, від 30.08.2010 року № /2 та № /2, від 14.10.2010 року № /3 та № /3.

Із зазначеними рішеннями суб'єкта владних повноважень суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, де передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач не надав належних доказів правомірності оскаржуваних рішень, оскільки, як вбачається з наявних письмових доказів факт вказаних порушень позивачем вимог податкового законодавства не знайшов свого підтвердження при судовому розгляді та спростовується наступним.

Судом встановлено, що перевіркою, проведеною відповідним податковим органом були встановлені вищезазначені порушення податкового законодавства.

Так, фактичною підставою для винесення оскаржуваних рішень став відображений в акті перевірки висновок податкового органу про нікчемність укладеного між позивачем та ТОВ ПБК "Вертикаль" провочину, а саме: договору щодо надання маркетингових послуг від 01.12.2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи зазначений висновок відповідача грунтується виключно на твердженнях, викладених в акті перевірки діяльності вищезазначеного контрагента позивача від 08.10.2008 р. № 4729/23/32948799, складеного ДПІ в Московському районі м. Харкова.

При цьому не було взято до уваги, що предметом перевірки згідно акту від 08.10.2008 р. №4729/23/32948799 був період діяльності ТОВ "ПБК "Вертикаль" з 01.04.2006р. по 30.06.2008р., а договір між позивачем та вказаним підприємством був укладений та виконаний пізніше - 01.09.2008р., тобто фізично не міг бути досліджений під час складання акту перевірки від 08.10.2008р. № 4729/23/32948799. Отже, наявність порушень обґрунтована відповідачем неналежними доказами.

В даному випадку твердження одного суб'єкта права - ДПІ у Московському районі міста Харкова щодо нікчемності певного правочину не можуть бути визнані достатньою підставою для визнання такого правочину нікчемним, поза як нормами Закону України "Про державну податкову службу в Україні" податкові органи не наділені виключною компетенцією на визнання правочинів нікчемними. Жодних доказів про самостійне дослідження відповідачем обставин укладання договору щодо надання маркетингових послуг від 01.09.2008р., предмету даного правочину, змісту прав та обов'язків сторін за ними, повноважень фізичних осіб, які від імені суб'єктів господарювання укладали цей правочин, обізнаності суб'єктів господарювання щодо обставин діяльності один одного, дійсних намірів сторін правочину, наявності чи відсутності розумних економічних чинників на укладання правочину, подальшого руху сплачених ТОВ "Автомобільна консалтингова компанія" грошових коштів, ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова в акті перевірки від 20.04.2010р. не наводить.

Також суд зазначає, що висновки акту перевірки від 20.04.2010 р. про безпідставне отримання ТОВ "Автомобільна консалтингова компанія" за укладеним з ТОВ "ПБК "Вертикаль" договором податкової вигоди необгрунтовані та безпідставні, так як повністю спростовуються первинними документами, що були предметом дослідження під час перевірки.

Так, під час перевірки відповідачем було з'ясовано і це знайшло своє відображення в акті перевірки від 20.04.2010р., що зобов'язання позивача по оплаті вартості послуг за договором щодо надання маркетингових послуг від 01.09.2008р. були виконані в повному обсязі шляхом перерахування безготівкових грошових коштів.

Виходячи з приписів пункту 1.7 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначене згідно з цим Законом, а підпунктом 7.4.1. пункту 7.4 статті 7 цього ж Закону встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (робіт, послуг), але не вище рівня звичайних цін, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (робіт, послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Крім того, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (роботи, послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), які не підтверджені податковими накладними. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" встановлено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

За змістом підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Суд звертає увагу, що чинним законодавством України на сторону цивільно - правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства.

Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Також судом встановлено, що наявний у позивача звіт про проведене маркетингового дослідження ринку легкових автомобілів марки "Лади" свідчить про реальне виконання договору щодо надання маркетингових послуг, оскільки є фактичним матеріальним вираженням проведеної роботи. Крім того, декларації з податку на прибуток позивача за III квартал 2008 року та 2008 рік свідчать про отримання позитивного економічного ефекту від проведення маркетингового дослідження. Оскільки в рядку 01.1 декларації за III квартал 2008р. "доходи від продажу товарів" зазначена цифра 32 281 560 гри., а в рядку 01.1 декларації за 2008 рік "доходи від продажу товарів" зазначена цифра 39 797 988 грн.

Тобто в результаті проведеного маркетингового дослідження доходи підприємства від продажу товарів виросли на 7,5 мільйонів гривень за 1 квартал.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обґрунтування відповідача щодо нікчемності правочинів не є підставою для визнання таких правочинів нікчемними, оскільки відповідачем не доведено, на підставі якої саме статті Цивільного кодексу України правочини, вчинені між позивачем та його контрагентом є нікчемним.

Крім того, пунктом 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів, що договори, які були укладені між позивачем та контрагентом, визнані судом недійсними.

А від так, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України та згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в Узагальненнях "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 р. - законодавцем закріплено презумпцію правомірності правочину. Правомірність є конститутивною ознакою правочину, як юридичного факту.

Згідно з приписами частини 2 статті 215 ЦК України правочин є нікчемним лише, якщо його недійсність встановлена законом.

Таким чином, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Отже відповідач при складанні акту перевірки та прийнятті на його підставі оскаржуваних повідомлень - рішень, вийшов за межі своїх повноважень і самостійно, поза судовою процедурою, визнав вищезазначені договори, укладені між позивачем - з одної сторони та вказаним вище контрагентом - з другої сторони, недійсними.

А від так, порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" в результаті чого на думку відповідача позивачем було занижено податок на прибуток підприємств всього у сумі 3971,25 грн. за 9 місяців 2008 р. також є недоведеним.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, відповідна сторона - ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав та інтересів юридичної особи у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому її рішення як суб'єкта владних повноважень є неправомірними, що дає суду правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 11, 159, 160 КАСУ, ст. 19 Конституції України, Законом України "Про податок на додану вартість", Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств", суд, -

постановив:

Позов задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі м. Харкова від 27.04.2010 року № /0 та № /0, від 11.06.2010 року № /1 та № /1, від 30.08.2010 року № /2 та № /2, від 14.10.2010 року № /3 та № /3, прийнятих стосовно товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільна консалтингова компанія".

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАСУ - з дня отримання копії постанови, шляхом подачі апеляційної скарги, з направленням її копії до апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 14.02.2011 року.

Суддя Самойлова В.В.