Справа № 2а/1570/9909/11
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Київ К/800/5236/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а :
У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 25 березня 2011 року №17-9-463 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; зобов`язати Управління міграційної служби в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 12 Закону України «Про біженців», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року, позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гвінеї, за віросповіданням мусульманин-суніт.

У 2009 році ОСОБА_1 приїхав до України, де проходив навчання у м. Маріуполь в університеті ПКТУ, а в 2010 році був виключений через несплату за навчання. Позивач прибув до України з метою навчання на підставі національного паспорту та студентської візи; на час звернення до органу міграційної служби перебуває на території України нелегально.

У лютому 2011 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця в Україні. Під час співбесід з працівниками міграційної служби ОСОБА_1 повідомив, що основною причиною його звернення для надання статусу біженця є небезпека для життя внаслідок арешту його брата, який був охоронцем Тумбу - голови служби охорони президента країни, між якими 05 грудня 2009 року почалися суперечки. При цьому, позивач не заперечував, що особисто йому ніхто не погрожував. При проходженні співбесіди позивач зазначив, що до будь-яких партій чи організацій не належав, утисків на батьківщині за релігійною, расовою чи національною ознаками не зазнавав.

Наказом начальника Управління міграційної служби в Одеській області від 25 березня 2011 року № 22 було відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, про що його сповіщено повідомленням від 25 березня 2011 року № 17-9-463.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не навів фактів, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про біженців» (чинного на час винесення спірних правовідносин), відповідно до статті 1 якого, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 зазначеного Закону встановлено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, зокрема прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення статусу біженця; координація взаємодії інших органів виконавчої влади з питань, що стосуються біженців; збір та аналіз інформації щодо наявності у країнах походження біженців умов, зазначених у абзаці другому статті 1 цього Закону.

У відповідності до частини 7 статті 11 Закону України «Про біженців» до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про біженців» передбачено, що орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до частини 6 статті 12 Закону України «Про біженців» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися..

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, будь-які об`єктивні докази, що позивач є жертвою переслідування і, що країна громадянської належності відмовила йому в послугах, в захисті або в дозволі повернутися на свою територію відсутні. Причин, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні та отримати статус біженця, не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, судами встановлено, що позивач повідомив суперечливу інформацію, зокрема, за даними анкетування позивач вказав, що він прибув з Гвінеї до м. Бориспіль, Україна, але на співбесіді позивач зазначив, що прибув до м. Донецьк, Україна. Основною причиною звернення позивача за статусом біженця стала спроба будь-яким чином легалізуватись на території України. Надана позивачем інформація є суперечливою, позивач не зміг чітко викласти причини своїх побоювань, конкретних обставин можливих переслідувань, не надав будь-яких доказів родинного зв`язку та участі його брата в описаному ним інциденті.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме з метою уникнення у країні своєї громадянської належності переслідувань через його релігійні чи політичні переконання.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2012 року без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало