Справа № 2а-3906/09/0770
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2010-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2010 р. Справа № 23619/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Пліша М.А.

Суддів Стародуба О.П. , Довгополова О.М.

при секретарі судового засідання Вітер І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління міграційної служби у Закарпатській області про скасування рішення Управління міграційної служби у Закарпатській області від 08 вересня 2009 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця ,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління міграційної служби у Закарпатській області в якому просила скасувати рішення Управління міграційної служби у Закарпатській області від 08 вересня 2009 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 березня 2010 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що згідно рішення відповідача відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, оскільки основною причиною виїзду став конфлікт на національному грунті. Проте конкретних фактів такого переслідування чи загрози переслідування з боку органів влади заявником не надано. Крім того згідно листа Управління міграційної служби у Одеській області №17-9-2059 вбачається, що позивачка 20.08.2009 р. зверталась до цього управління і їй було відмовлено в прийняттті заяви про надання статусу біженця у відповідності до ст. 9 Закону України «Про біженців», це рішення позивачка не оскаржувала. Крім того позивачка 08.04.2008 року добровільно поверталась на територію ОСОБА_2 Федерації, деякий час там проживала, зверталась в офіційні інстанції ОСОБА_3 і тільки 05.07.2009 р. повторно повертається в Україну. При розгляді письмових доказів, встановлено, що позивачка зверталася неодноразово до офіційних органів влади ОСОБА_2 Федерації за захистом своїх нібито порушених прав і отримувала відповіді, з яких вбачається відсутність факту порушення таких прав. Крім того, позивачкою додано до матеріалів справи лист Управління кадрів Казанського Державного Університету від 07.10.2008 року за №11-18/УК, згідно якого позивачку повідомлено, що вона являється працівником Університету станом на 01.10.2008 року і 31.10.2008 року у неї закінчується строк трудового договору і остання має можливість повідомити керівництво про своє рішення щодо продовження трудових відносин з Університетом, що, на думку суду, спростовує твердження позивачки щодо упередженого ставлення до неї з боку керівництва Університету через належність до національності «росіянка».

Проте з такими доводами суду першої інстанції вона не погоджується, бо згідно ст. 12 Закону України «Про біженців» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Однак вважає, що в неї є вагомі причини, згідно яких вона просить надати їй статус біженця в Україні, оскільки в країні її громадянської належності (ОСОБА_2 Федерація) їй загрожує небезпека по причині переслідування по національним і політичним мотивам.

Органи влади ОСОБА_2 Федерації проігнорували факти порушення прав російського населення в одному з регіонів, а після її звернень стали її переслідувати не тільки за національними ознаками і по політичних мотивах.

Суд не прийняв до уваги факти, які вона надала, котрі вказують на вагомі причини, за яких вона просить надати її статус біженця і за яких вона не може повернутись в ОСОБА_2 Федерацію.

З огляду на це просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання їй статусу біженця в Україні.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколу співбесіди від 08.09.2009 р. ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка ОСОБА_2 Федерації, країна постійного місця проживання - ОСОБА_3. Позивачка мала дозвіл на виїзд з ОСОБА_3 і виїхала з країни на підставі національного паспорта, оскільки з Україною існує безвізовий режим. На співбесіді заявниця зазначила, що виїхала з ОСОБА_2 Федерації через політичні переслідування та переслідування за національною ознакою.

Розглядаючи спір суд першої інстанції зазначив. що згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Відповідно до ч.6 вище згаданої норми Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Під біженцем, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про біженців» розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно повідомлення управління міграційної служби у Закарпатській області від 08.09.2009 р. за №152 позивачці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця оскільки основною причиною виїзду став конфлікт на міжнаціональному грунті, однак жодних фактів переслідування або загрози переслідування з боку органів влади заявницею не надано, а судом першої інстанції не встановлено. Згідно листа Управління міграційної служби в Одеській області від 24.11.2009 року за №17-9-2059 вбачається, що позивачка зверталася 20 серпня 2009 року до управління міграційної служби в Одеській області і їй було відмовлено у прийнятті заяви про надання статусу біженця у відповідності до ст.9 Закону України «Про біженців».

Крім того судом першої інстанції встановлено, що 8 квітня 2008 року позивачка добровільно поверталась на територію ОСОБА_2 Федерації, деякий час там проживала та зверталась до офіційних установ ОСОБА_3 і тільки 05.07.2009 повторно прибула в Україну. Дана обставина на думку суду, з чим погоджується колегія суддів, свідчить про те, що позивачка користується захистом країни своєї громадянської належності, а країна, громадянином якої є ОСОБА_1, забезпечує її права.

Факт добровільного прийому захисту з боку своєї країни, згідно з п. 100 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця» УВКБ ООН свідчить, що позивач не потребує міжнародного захисту як біженець. Відповідно до пункту Е розділу І Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнаються права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни. Згідно з п.п. F «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця» УВКБ ООН ОСОБА_1 треба розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, керуючись сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Судом першої інстанції, з пояснень позивачки під час співбесіди, встановлено, що проблем з отриманням паспорту та виїздом за межі ОСОБА_3 у неї не було, паспорт, за яким вона виїхали з країни, підтверджував її належність до громадянства ОСОБА_3. Дані обставини свідчать, що ОСОБА_1 є громадянкою ОСОБА_3 та користувалася захистом країни своєї громадянської належності.

При дослідженні письмових доказів, наданих позивачкою, судом також встановлено, що позивачка зверталася неодноразово до офіційних органів влади ОСОБА_2 Федерації за захистом своїх нібито порушених прав і отримувала відповіді-реагування, з яких вбачається відсутність факту порушення таких прав. Більше того згідно листа Управління кадрів Казанського Державного Університету імені ОСОБА_5 від 07.10.2008 року за №11-18/УК позивачку повідомлено, що вона є працівником Університету станом на 01.10.2008 року і 31.10.2008 року у неї закінчується строк трудового договору і остання має повідомити керівництво про своє рішення щодо продовження трудових відносин з Університетом, що спростовує твердження позивачки щодо упередженого ставлення до неї з боку керівництва Університету через належність до національності «росіянка».

Крім того суд правильно зазначив, що згідно п.5 ст.4 ОСОБА_6 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р. - заяви є обгрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обгрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Позивачкою суду першої інстанції не надано обгрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, ОСОБА_2 Федерацію, а відтак не підтверджено наявність умов, передбачених ч.2 ст.1 Закону України «Про біженців».

З врахуванням вище викладеного, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що управління міграційної служби в Закарпатській області діяло в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, в тому числі Законом України «Про біженців», а тому підстави для скасування його рішення та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця позивачці відсутні, а відтак колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог відмолено обгрунтовано.

З огляду на це суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 березня 2010 року у справі № 2а-3906/09 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Пліш М.А.

Судді Стародуб О.П. , Довгополов О.М.

Повний текст ухвали виготовлений 20.07.2010 року