Справа № 826/13547/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/5992/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
секретар Малина Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго», Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання протиправною та скасування вимоги за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Нікопольське комунальне підприємство (далі - Нікопольське КП) «Нікопольтеплоенерго», Національна акціонерна компанія (далі - НАК) «Нафтогаз України», Дочірня компанія «Газ України» НАК «Нафтогаз України», в якому просило визнати протиправною та скасувати вимогу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 2314/10012 від 30 травня 2014 року, що пред'явлена 10 червня 2014 року начальнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Бабкіній В.М.

В обґрунтування позову зазначило, що оскаржувана вимога винесена відповідачем з порушенням вимог законодавства, оскільки рахунок № 3216 був відкритий Нікопольським КП «Нікопольтеплоенерго» лише 27 січня 2014 року, а тому на нього не поширюється обов'язок зупинення видаткових операцій.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року, позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №2314/10012 від 30 травня 2014 року, що пред'явлена 10 червня 2014 року начальнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Бабкіній В.М.

У касаційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження ЗВП №38147620, до складу якого входять виконавчі провадження з виконання шести наказів Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» на користь Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» сум боргових зобов'язань, пені, інфляційних нарахувань, суми штрафів та сум судового збору.

14 лютого 2013 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках банківських установ (в тому числі і Нікопольській філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» №8752 та №8001) та належать боржнику - Нікопольському КП «Нікопольтеплоенерго».

Вказана постанова про арешт коштів боржника направлена позивачу із супровідним листом №123/4/33626 від 14 лютого 2013 року та отримана останнім 20 лютого 2013 року.

Одночасно позивачу роз'яснено положення статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» щодо поширення арешту на кошти на рахунках, які будуть відкрити після винесення постанови про накладення арешту.

ПАТ «Укрсоцбанк» листом від 04 березня 2013 року повідомило Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, що вищевказана постанова про накладення арешту залишається без виконання та повертається відповідачу у зв'язку із тим, що Нікопольське КП «Нікопольтеплоенерго» в системі не обслуговується, рахунків не відкривало.

В подальшому, Нікопольське КП «Нікопольтеплоенерего» 27 січня 2014 року відкрило у ПАТ «Укрсоцбанк» поточний рахунок №3216.

03 березня 2014 року відповідачем винесено постанову про арешт коштів, відповідно до якої постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунках в ПАТ «Укрсоцбанк» та належать боржнику - Нікопольському КП «Нікопольтеплоенерго». Вказана постанова отримана ПАТ «Укрсоцбанк» 11 березня 2014 року.

Листом від 13 березня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» повідомило Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, що банком накладено арешт на поточний рахунок боржника №3216.

30 травня 2014 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області винесено вимогу №2814/10012 в порядку статей 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою позивача зобов'язано негайно з моменту отримання даної вимоги усунути порушення законодавства про виконавче провадження, допущені ПАТ «Укрсоцбанк», шляхом перерахування відділу за рахунок власних коштів ПАТ «Укрсоцбанк» сум помилкових переказів з рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерего» №3216 за період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року.

Одночасно, в даній вимозі зазначено про необхідність керівнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» особисто з'явитися 04 червня 2014 року до відділу з метою надання доказів виконання даної вимоги, пояснень, відповідей на питання, у тому числі, стосовно причин руху коштів Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» на рахунку №3216 у ПАТ «Укрсоцбанк», необхідних для вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності за порушення законодавства про виконавче провадження.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ПАТ «Укрсоцбанк» в повній мірі виконано вимоги постанови про арешт коштів від 03 березня 2014 року та зупинено видаткові операції на рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерего» №3216, а тому підстави для винесення Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області 30 травня 2014 року вимоги №2814/10012 були відсутні, у зв'язку з чим дана вимога підлягає скасуванню.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки судів вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи з огляду на таке.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606 (далі - Закон №606).

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 52 Закону №606 визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті.

Відповідно до пункту 6.4 статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III (далі - Закон №2346) у разі відкриття рахунка клієнтом, щодо якого існує публічне обтяження рухомого майна, накладене державним виконавцем, банк зупиняє видаткові операції з такого рахунка на суму обтяження та повідомляє державному виконавцеві про відкриття рахунка. Повідомлення про відкриття рахунка вручається державному виконавцеві власником рахунка, який зобов'язаний подати до банку документи, що підтверджують отримання державним виконавцем повідомлення.

Згідно із частиною 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року №1255-IV (далі - Закон №1255) публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду.

За змістом статті 11 цього Закону обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 4 статті 38 Закону №1255 передбачено, що якщо предметом публічного обтяження є два або більше об'єктів, обтяжувач отримує задоволення своїх вимог за рахунок такої їх кількості, яка достатня для повного задоволення відповідної вимоги. У цьому разі обтяжувач самостійно визначає рухоме майно, на яке звертається стягнення.

Публічне обтяження підлягає реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, протягом п'яти днів із дня винесення відповідного рішення, на підставі якого воно виникає. Обов'язок щодо здійснення реєстрації покладається на уповноважений орган або на особу, зазначену в рішенні уповноваженого органу (частина 1 статті 39 Закону №1255).

Суди першої та апеляційної інстанцій мотивували свої рішення тим, що позивач на виконання постанови відповідача від 14 лютого 2013 року про арешт коштів боржника не зобов'язаний був зупиняти видаткові операції на рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» №3216 з моменту його відкриття, оскільки договір банківського рахунку №3216 між позивачем та Нікопольським КП «Нікопольтеплоенерго» було укладено лише 27 січня 2014 року, а тому підстави для виконання постанови державного виконавця від 14 лютого 2013 року у позивача були відсутні.

В свою чергу, у запереченнях на позовну заяву, апеляційній та касаційній скаргах відповідачем зазначено про наявність публічного обтяження рахунків Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго», відкритих у банках.

Проте, суди попередніх інстанцій не встановили чи було зареєстровано у порядку, передбаченому Законом №1255, публічне обтяження рахунків Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» і в межах якої конкретно суми коштів, як і не з'ясували чи був обізнаний позивач про наявність такого обтяження, та в залежності від цього які дії мав вчинити, а від яких - утриматись.

Водночас, суди не дослідили яка сума коштів перебувала на рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» №3216, відкритому в ПАТ «Укрсоцбанк», та чи перераховувались кошти із зазначеного рахунку у період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року на рахунки інших юридичних чи фізичних осіб, за яких підстав відповідачем визначено початковою датою саме 03 лютого 2014 року, а також чи зверталось відповідачем стягнення на рахунки Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго», відкриті в інших банках, й в межах якої суми.

На виконання Закону №606 наказом Міністерства юстиції від 02 квітня 2012 року №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), відповідно до пункту 1.8 якої вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. У вимозі зазначаються: а) найменування органу ДВС; б) дата відкриття та номер виконавчого провадження; в) реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження (його резолютивна частина у разі потреби); г) прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця; ґ) перелік дій, які необхідно вчинити; д) строк виконання вимоги; е) наслідки невиконання вимоги. Вимога підписується державним виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв'язку або вручається державним виконавцем особі, яка зобов'язана вчинити дії.

Пунктом 13.1 Інструкції передбачено порядок притягнення до відповідальності осіб в разі вчинення правопорушення під час виконавчого провадження та вказано, що притягнення таких осіб до відповідальності здійснюється відповідно до статей 89 та 90 Закону №606.

За змістом статті 90 Закону №606 за порушення вимог цього Закону, невиконання законних вимог державного виконавця фізичними, юридичними чи посадовими особами, несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця проживання чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно статті 1 Закону №2346 помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

У разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу (пункту 32.3.1 статті 32 Закону №2346).

Водночас, як встановлено статтею 5 Закону №2346 суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно з пунктами 32.1 та 32.2 статті 32 вказаного Закону банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів; отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Проте, при розгляді даної справи суди попередніх інстанцій не з'ясували питання наявності у державного виконавця повноважень щодо зобов'язання посадової особи позивача здійснювати за рахунок коштів ПАТ «Укрсоцбанк» перерахунок сум помилкових переказів з рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» №3216 за період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року в розумінні Законів №606 та №2346 й Інструкції, а також не встановили чи здійснювались позивачем у вказаний період такі помилкові перекази з огляду на вимоги статті 1 Закону №2346 та наявність чи відсутність вини позивача у вчиненні таких дій.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало