Справа № 820/10262/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 жовтня 2015 р. № 820/10262/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Зінченка А.В.,

при секретарі Алавердян Е.А.

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «ЯВІР» до Богодухівської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Приватне сільськогосподарське підприємство «ЯВІР», звернувся до суду з адміністративним позовом до Богодухівської обєднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 20.07.2015 року, яким позивачу донараховано податкове зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 144357 грн.

Позивач вважає зазначене податкове повідомлення-рішення неправомірним, необґрунтованим, безпідставним через відсутність доказів порушення підприємством податкового законодавства, а тому просить скасувати його в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з посиланням на обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, вказав, що винесене податкове повідомлення-рішення повністю відповідає вимогам діючого законодавства, а тому є законним та обґрунтованим, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Приватне сільськогосподарське підприємство «ЯВІР» взято на податковий облік Богодухівською обєднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС у Харківській області (Краснокутське відділення) 28.03.2000 р. за № 297.

Судом встановлено, що на підставі наказу Богодухівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області від 19.03.2015 року № 74, згідно службового посвідчення серія УХК №040815, виданого ДПА у Харківській області ОСОБА_3 - головним державним ревізором-інспектором відділу податкового аудиту 1 рангу податкової та митної справи згідно із пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.1 ст.79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного сільськогосподарського підприємства «Явір» з питань правильності нарахування податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Сібол» (код за ) за період з 01.10.2013р. по 31.10.2013 р.

За результатами перевірки складено акт № 539/220/30895672 від 09.04.2015 року, яким встановлені порушення п.198.1,п.198.2,п.198.3, п.198.6 ст.198, п.209.2 ст.209 Податкового кодексу, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість згідно спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства декларації з податку на додану вартість (скороченої) в період що перевірявся у сумі 96238,00 грн., в тому числі за жовтень 2013 року в сумі 96238,0 грн.

Богодухівською ОДПІ (Краснокутське відділення) було винесено повідомлення-рішення від 20.02.2015 року № про сплату, за основним платежем 96238 грн. 00 коп. податку на додану вартість та штрафних (фінансових) санкцій - 144357 грн. 00 коп. Податкове повідомлення-рішення було оскаржено підприємством до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області.

За результатами розгляду скарги ГУ ДФС у Харківській області своїм рішенням «Про результати розгляду скарги» №1991/10/20-40-10-04-14 від 07.07.2015 р. скасувало податкове повідомлення - рішення від 24.04.2015 року № Богодухівської ОДПІ (Краснокутське відділення) в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість (штрафні санкції) на суму 96238,0 грн., в іншій частині залишено без змін, а скарга - без задоволення.

7 липня 2015 р. підприємством було направлено до Державної фіскальної служби Укаїни скаргу про перегляд податкового повідомлення - рішення № від 20 лютого 2015 р. Богодухівської ОДПІ (Краснокутське віділення), та рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області «Про результати розгляду скарги» №1991/10/20-40-10-04-14 від 07.07.2015 р.

23 липня 2015 р. ПСП «Явір» отримало податкове повідомлення-рішення № від 20.07.2015 р. про сплату, за основним платежем 96238 грн. податку на додану вартість, та штрафних (фінансових) санкцій - 48119 грн., винесене Богодухівською ОДПІ (Краснокутське відділення) після прийняття вищезазначеного рішення ГУ ДФС у Харківській області.

Згідно висновків перевіряючих ПСП «Явір», порушило зокрема п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6, ст.198, п.209 Податкового кодексу України від 02 грудня, 2910 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, в результаті чого в періоді, що перевірявся, на переконання перевіряючих, занижено податок на додану вартість згідно спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства декларації з податку на додану вартість (скороченої) в періоді, що перевірявся на суму 96238 грн., в тому числі за жовтень 2013 р. та використання сум ПДВ, які не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із законом всього у сумі 96238 грн., в тому числі за жовтень 2013 р. в сумі 96238,00 грн.

Підставою для висновків про порушення стала відсутність податкових зобов'язань по податку на додану вартість у контрагента ТОВ «Сібол» та висновки щодо відсутності здійснення господарських операцій.

Судом встановлено, що ПСП «Явір» є сільськогосподарським підприємством, суб'єктом спеціального режиму оподаткування.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 жовтня 2013 року між ПСП «Явір» та ТОВ «Сібол» укладено договір купівлі-продажу №73, товарною продукцією за даними договорами є засоби захисту рослин.

Вищезазначений товар згідно виписаних продавцем видаткової та податкової накладних був переданий покупцю.

На підтвердження транспортування продукції покупцем було накладні подорожні листи, виписані на ОСОБА_4, який працює в ПСП «Явір» водієм.

Даний товар було оприбутковано на складі підприємства, комірником ОСОБА_5, згідно прибуткового ордеру від 02.10.2013 р. №233.

На підтвердження реальності факту отримання товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Сібол» за вищезазначеними договорами ПСП «Явір» було надано документи, що підтверджують факт використання придбаного товару у власній господарській діяльності підприємства, а саме акти про використання та внесення мінеральних добрив.

Оплата за товар була здійснена шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Генера Союз» (код СДРПОУ 08948862), з яким ТОВ «Сібол» було укладено договір уступки вимоги (цесії) від 15.04.2014 р., в рахунок погашення кредиторської заборгованості по договору №73 від 01.10.2013 р., що підтверджується платіжними дорученнями та виписками банку.

Отже, суд приходить до висновку, що на підставі вищезазначених документів, які згідно чинного законодавства були оформлені та враховуючи реальність оплати, факт отримання товару при здійсненні вищезазначених господарських операцій та отриманих податкових накладних ПСП «Явір» правомірно включило до податкового кредиту за жовтень 2013 року суму 96238 грн.

Свої висновки перевіряючи також обґрунтовують ненаданням ПСП «Явір» товаро транспортних накладних, згідно яких здійснювалося транспортування товар.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що в даному випадку підприємство само отримувало товар у постачальника, і оскільки доставка товару здійснювалась власними силами в рамках своєї господарської діяльності (не під заказ) то товарно-транспортні накладні не є обов'язковими (п. 2 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні затвердженого постановою КМУ от 25.02.2009 р. №207). Згідно чинного законодавства та з огляду на висновки листа Міндоходів від 19.09.2013 року № 11569/6/99-99-22-01-03-15/1128: відсутність ТТН ніяким чином не впливає на право сформувати податковий кредит по ГІДВ, оскільки ТТН не входить в перелік документів, визначаючих право на формування податкового кредиту по ПДВ.

Враховуючи вище перелічені документи, суд приходить до висновку, що зазначений договір, укладений між позивачем та його контрагентом мав на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки товари (роботи, послуги) були передані, оплата проведена.

Суд вказує, що відповідно до приписів п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх ввезенні на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України;

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та у разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Також, згідно з п. 198.3 ст. 198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

Суд також вказує, що відповідно до п.1.ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до п.201.8 ст. 201 Податкового кодексу України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сума податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними включена до податкового кредиту відповідного періоду, дані відповідають додаткам 5 до податкових декларацій з податку на додану вартість, а тому і включення до складу податкового кредиту зазначеної суми ПДВ є правомірним та законним, тобто висновок ДПІ в акті перевірки не відповідає дійсності.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Угода між позивачем та його контрагентом за період перевірки була укладена у відповідності до норм чинного законодавства та є такою, що відповідає всім вимогам, що встановлюються до даного виду договорів доки зворотне не буде доведено в суді. Тому підстав для висновків щодо нікчемності або недійсності договору не було.

Чинне законодавство України встановлює принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто чинне законодавство встановлює, що визнання правочинів недійсним - це виключна прерогатива суду, а не органів державної влади.

Жодним законом України не передбачено право органу державної податкової служби визнавати нікчемними дані, зазначені платником податку у податкових деклараціях.

За таких обставин, суд не може погодитися з висновком податкового органу, викладеним у акті перевірки відносно нікчемності укладених правочинів, оскільки в силу статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним. Будь-яких рішень суду, щодо визнання недійними правочинів, податковим органом не зазначено.

Цивільне право говорить, що зміст правочину становлять права та обов'язки про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Як на невідповідність змісту правочинів (договорів підряду), укладених позивачем його контрагентом, в Акті перевірки, складеного ДПІ, стверджується про порушення публічного порядку з посиланням на ст. 228 Цивільного кодексу України, згідно з якою «правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним».

Суд зазначає, що статтею 1 розділу 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Також суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства.

Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Суд вваж є за необхідним вказати, що чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Також суд вказує, що гідно із п. 209.1 ст. 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у п. 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування. Пунктом 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України передбачено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Таким чином, суд приходить до висновку про неправомірність донарахування податку на додану вартість та застосування штрафної ( фінансової) санкції.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 160-163, 167, 254 КАС України , суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного сільськогосподарського підприємства «ЯВІР» до Богодухівської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Богодухівської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області від 20.07.2015 року №.

Стягнути з Богодухівської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області (код 39857038) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «ЯВІР» (код 30895672) сплачений судовий збір в розмірі 2165 (дві тисячі сто шістдесят пять) грн. 36 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02 листопада 2015 року.

Суддя А.В. Зінченко