Справа № 815/2487/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 р. Справа № 815/2487/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Домусчі С.Д.
судді -Запорожана Д.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 27.02.2015 р. №120-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, мешканцем міста Едліб, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. У 2001 році позивач прибув на територію України з метою отримання освіти. На сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії. У 2014 році позивач звернувся до ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак, 27.02.2015 р. рішенням ДМС України №120-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вказана відмова є протиправною.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що вважає його необґрунтованим.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Едліб Сирія; сповідує іслам; має вищу освіту; одружений із громадянкою України ОСОБА_4, від якої має дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 В перший раз, позивач прибув в Україну в 2001 році з метою навчання у вищому навчальному закладі, який він закінчив в 2007 році. Під час перебування в Україні позивач неодноразово повертався до Сирії (13 разів). Останній раз виїжджав з України в Сирію 10.07.2007 року та повернувся 28.09.2010 року, після чого до Сирії не повертався.

02 грудня 2013 р. позивач звернувся (повторно) до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України із заявою № 405 щодо отримання захисту.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії дуже ускладнився військовий конфлікт, особливо в рідному місті позивача - Едлібі. З його родини загинуло багато осіб (більше 20), багато його друзів також загинуло. На батьківщині пози поширені безпідставні арешти, життя людини нічого не варте. Організовані групи викрадають людей, вимагаючи за них викуп (у такій ситуації опинився друг позивача). 23 червня 2013 р. до батьків позивача приходили люди у військовій формі та цікавилися позивачем, погрожували його знайти. Брата позивача було побито за участь у акції проти режиму президента Сирії. Життю позивача загрожуватиме небезпека в разі повернення до Сирії, у зв'язку із чим він просив надати йому захист в Україні.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід 29.12.2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №201301D0405, яким рекомендовано відмовити позивачу у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_5 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу М-1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 27.02.2015 року №120-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону відсутні.

Батько, мати, два брати та дві сестри позивача продовжують працювати в м. Едліб, Сирія.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що обставини справи свідчать про те, що звернення позивача до ДМС України було обумовлено бажанням легалізувати своє перебування в Україні та вказують на відсутність жодних проблем, які могли бути пов'язані з певними переслідуваннями позивача з боку державних органів Сирії, у зв'язку з чим, оскаржуване рішення є правомірним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказується, що на сьогоднішній день конфлікт в Сирії загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи; жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в Сирії, тому, його заява підлягала задоволенню, що помилково не було враховано судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не приймає доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також, відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Колегія суддів погоджується з висновком Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 29 грудня 2014 року (а.с.91-99), на підставі якого ґрунтувалось оскаржуване рішення, у частині відсутності підстав для визнання позивача біженцем, оскільки, матеріали справи не містять обставин, які б вказували на наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, колегія суддів погоджується з висновком Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 29 грудня 2014 року у частині відсутності підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в останнє позивач виїхав з Сирії до України 28 вересня 2010 року. Термін дії тимчасової реєстрації позивача на території України закінчився у грудні 2010 року.

У березні 2011 року у Сирії розпочався збройний та політичний конфлікт.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише 22 лютого 2012 року, що є порушенням вимог ч.5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Будь-яких обґрунтованих пояснень з приводу звернення із вказаною заявою після спливу двох років та двох місяців з дати закінчення дії тимчасової реєстрації на території України та майже року з дати початку збройного конфлікту в Сирії позивач не надав.

У 2012 році, в період коли заява позивача знаходилась на розгляді в Управлінні у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, позивач вилучив свій паспорт з Управління та подав його до посольства Сирії у м. Києві для подовження терміну його дії (а.с.59).

Тобто, у відношеннях з Сирією позивач не допустив несвоєчасного звернення за подовженням терміну дії паспорту, а у відношеннях з Україною, позивач порушив термін свого легального перебування на території України більше ніж на 2 роки.

Згідно з протоколом співбесіди від 20 лютого 2012 року (а.с.124-128), позивач вказував, що у 2010 році друзі закликали його вступити до комуністичної партії; він почав приймати участь у діях партії та навіть після попередження служби безпеки «Мухабарат» щодо необхідності залишення партії, він продовжував членство в ній і лише після повторного попередження «Мухабарата» він відчув загрозу і вирішив покинути країну.

У протоколі співбесіди від 10 грудня 2013 року (а.с.37-44) позивач вказував, що він був відвідувачем двох засідань членів комуністичної партії (у квітні і червні 2010 року), у зв'язку з чим організація «Мухабарат» запросила його на бесіду, яка тривала 3 години та під час якої йому в грубій формі зазначили, що дії комуністичної партії не призведуть до зміни діючого політичного режиму, після чого його відпустили.

Згідно з повторним протоколом співбесіди від 30 жовтня 2014 року (а.с.58-61), позивач вказував, що він входив до соціалістичної арабської партії Аль Баз; в квітні 2010 року він на запрошення свого друга - члена комуністичної партії прийшов до нього в гості і там відбувалися збори цієї партії. Після цього в офіс батька позивача прийшов лист-виклик, яким «Мухабарат» викликав позивача на бесіду. Позивач на виклик не з'явився.

Таким чином, у вказаних протоколах наявні розбіжності, а саме: в протоколі від 20 лютого 2012 року вказується про вольове членство позивача в комуністичній партії, яке тривало до повторного попередження (що надійшло від «Мухабарат») про необхідність припинення членства у комуністичній партії; в протоколі від 10 грудня 2013 року вказується не про членство в комуністичній партії, а лише про відвідування двох засідань членів комуністичної партії; в повторному протоколі від 30 жовтня 2014 року також вказується про майже випадкову та пасивну участь у єдиному засіданні комуністичної партії, крім того вказується про виклик на бесіду до «Мухабарат», на яку позивач не з'явився (що суперечить відомостям протоколу від 10 грудня 2013 року про те, що представники «Мухабарат» провели з позивачем трьох-годинну бесіду в грубій формі).

Крім того, згідно з повторним протоколом співбесіди від 30 жовтня 2014 року (а.с.58-61), позивач вказував, що на підставі першої туристичної візи (відкритої у серпні 2010 року) йому не вдалося виїхати з Сирії до України через проблеми з батьками, які не хотіли відпускати його до України, щоб він не одружився з українкою, тому він відкрив другу візу у вересні 2010 року. Однак, на наступне запитування: «Коли у Вас виникло бажання поїхати з Сирії?» позивач відповів, що саме батько наполягав на виїзді позивача з Сирії після того, як позивача викликали до служби безпеки - Мухабарату через його участь у засіданні комуністичної партії.

Таким чином, з одного пояснення позивача слідує, що його батько був ініціатором виїзду позивача з Сирії по політичним мотивам, проте, з іншого пояснення слідує, що коли позивач оформив туристичну візу в Україну, батько заперечував проти виїзду позивача до України, оскільки не був згоден на брак позивача з українкою, що на думку колегії суддів, вказує на суперечність цих пояснень.

Відповідно до п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; визначено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як було доведено вище, частина тверджень позивача викликає сумніви у правдоподібності, крім того, заявник не подав свою заяву про захист як можливо раніше та не довів, що у нього була поважна причина, яка б перешкодила йому подати вказану заяву раніше.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позову.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: Д.В. Запорожан