Справа № 2а-21/10/1370
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2010-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2010 р. Справа № 27253/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого-судді: Сапіги В.П.,

суддів: Онишкевича Т.В., Попка Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.04.2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальської виправної колонії № 47 про зобов»язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

04.01.2010 року ОСОБА_1 звернувся в Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Сокальської виправної колонії № 47 про зобов»язання відповідача створити необхідні умови для навчання, а саме забезпечити його можливістю користуватись комп»ютером по чотири години в день.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що заочно навчається в Регіональному фінансово-економічному технікумі, а відповідач порушуючи його право на здобуття освіти, всупереч вимогам КВК України не створює для нього умов для навчання іне дозволяє користуватись комп»ютером у вказаних цілях.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.04..2010 року позивачу в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог з тих підстав, що відповідачем створено належні умови для реалізації позивачем права на здобуття освіти, а Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань забороняють особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі користуватись комп»ютером.

Не погодившись з постановою суду її оскаржив позивач ОСОБА_1 та просить дану постанову скасувати та винести нову за якою позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом порушено право позивача на безпосередню участь в судовому засіданні, а також суд в супереч Європейським пенітенціарним правилам послався на норму КВК України, що забороняє зберігання певних предметів у перелік яких включено і комп»ютерну техніку.

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи в судове засідання не прибули, клопотань про розгляд апеляції за їх участю не поступило, а тому колегія суддів, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таке можливе на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Суд першої інстанції при дослідженні доказів по справі встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, засуджений 24.04.2002 року військовим апеляційним судом Західного регіону України за ст. 17 ч. 2 118 ч. 1, 117 ч. 1, 118 ч. 2, 93 п. «ж», 42 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою військової колегії Верховного суду України від 09.07.2002 року вирок від 24.04.2002 року змінено, дії перекваліфіковано на ст. 15 ч. 3, ст. 153 ч. 1, 118 ч. 2, 152 ч. 1, 93 п. «ж», 70 КК України остаточно вважається засудженим до довічного позбавлення волі, з позбавленням військового звання «лейтинант».

Засуджений відбуває покарання у Сокальській виправній колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області № 47.

2 жовтня 2007 року Регіональним фінансово-економічним технікумом і ОСОБА_1 укладено договір № ТУГА/1200 про отримання освіти, де навчаючись заочно у вказаному технікумі позивач здобуває вищу освіту за спеціальністю менеджмент і період навчання закінчується 15.07.2010 року.

З листа навчального закладу слідує, що для виконання ряду атестаційних завдань у цьому закладі для організації ефективного навчання позивачеві необхідний комп'ютер, яким він хоче користуватися у камері, в якій знаходиться не менше чотирьох годин в день.

При цьому суд першої інстанції правильно визначив норми права, що регулюють дані правовідносини, а саме відповідно до статті 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Кримінально-виконавче законодавство України регламентує Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентує Кримінально-виконавче законодавство України.

Згідно зі ст. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України, кримінально-виконавче законодавство України складається з Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною другою статті 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України встановлено, що до засуджених до довічного позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені ст. 107 цього Кодексу. Згідно з абзацом другим частини третьої статті 107 Кодексу засуджені зобов'язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання.

Право кожного на освіту закріплено в частині першій статті 53 Конституції України.

Згідно з преамбулою Закону України "Про освіту" освіта - це основа інтелектуального, культурного, духовного, соціального, економічного розвитку суспільства і держави. Як зазначається у статті 3 цього Закону, право на освіту забезпечується різними формами навчання, перелік яких у ній наведено. Встановлення системи державних гарантій дає змогу через різні форми навчання ефективно реалізувати конституційне право на освіту, яке передбачає і право на здобуття обов'язкової повної загальної середньої освіти. За частиною третьою статті 53 Конституції України держава забезпечує її доступність і безоплатність у державних і комунальних навчальних закладах.

Право кожного на освіту визнано у чинних міжнародно-правових актах, зокрема статті 13 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, статті 28 Конвенції про права дитини 1989 року, які є частиною національного законодавства України.

Статтею 125 Кримінально-виконавчого Кодексу України у колоніях відповідно до законів України «Про освіту» і «Про загальну середню освіту» для засуджених забезпечується доступність і безоплатність здобуття повної загальної середньої освіти. Засудженим, які бажають підвищувати свій загальноосвітній рівень, незалежно від віку створюються умови для самоосвіти, надається можливість навчання в загальноосвітніх навчальних закладах колоній, які створюються місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до потреб у них за наявності необхідної матеріально-технічної та науково-медичної бази, педагогічних кадрів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, частиною першою статті 102 Кодексу передбачено, що режим у виправних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов'язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії.

Пунктом 9 статті 59 визначено, що порядок і умови виконання покарання у виді обмеження волі і нагляду за засудженими визначаються нормативно-правовими актами Державного департаменту України з питань виконання покарань.

Одним із нормативно-правових актів, який регламентує порядок виконання і відбування покарання, в тому числі і у виді довічного позбавлення волі є Наказ Департаменту «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань» від 25.12.2003 № 275, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.12.2003 року № 1277/8598.

Статтею 107 Кодексу передбачено, що засуджені які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань, зокрема, одержувати освіту відповідно до законодавства про освіту.

Суд не може прийняти до уваги твердження апелянта, що суд порушив порядок розгляду справи, а саме порушив право позивача на безпосередню участь в судовому засіданні, оскільки останній звернувся з заявою до суду про необхідність розгляду справи у його відсутності і суд провів розгляд справи з дотриманням вимог ст.128 КАС України.

Пунктом 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань засудженим забороняється: ..мати при собі предмети і речі в асортименті і кількості, що виходять за межі, установлені переліком.

Додатком 9 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань передбачено перелік предметів, виробів і речовин, зберігання яких засудженим заборонено, це зокрема: будь-яка теле-, радіо-, аудіо- та відеоапаратура, аудіо- та відеокасети (за винятком: гучномовець - один на житлову секцію, телевізор - один на відділення або на жилу секцію), радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (мобільні телефони, пейджери тощо), комп'ютерна техніка, друкарські машинки.

Не можна погодитись з вимогою апелянта, який покликається на вимоги Європейських пенітенціарних правил, як на обов»язок відповідача забезпечити його комп»ютером для здобуття відповідної освіти, оскільки це прямо не передбачено вказаними правилами і окрім цього даний вид інформаційної техніки заборонений для використання п.29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення суду по даній справі постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справи, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.. 160, п.1,2 ч.1 ст.197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст.212, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.04.2010 року у справі № 2а-21/10-без змін.

Ухвала набирає законної сили через п»ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : В.П.Сапіга

Судді: Т.В. Онишкевич

ОСОБА_2