Справа № 522/16756/15-а
Суддя: Погрібний С. О.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/522/613/15
П О С Т А Н О В А

Іменем УКРАЇНИ

«27» жовтня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси як адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Погрібного С.О.,

За секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 Гдальєвича до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, просив зобов'язати відповідача перерахувати та сплатити недоплачене, як дитині війни, щомісячне підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком в повному обсязі з 01.01.2006 року до дня набрання судовим рішенням законної сили та зобов'язати відповідача з дня набрання судовим рішенням законної сили здійснювати нарахування та виплати вказане підвищення у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером за віком та інвалідом 2 групи й відповідно до положень Закону України «Про соціальний захист дітей війни» відноситься до категорії «діти війни». На думку позивача, починаючи з 01.01.2006 року моменту набрання чинності вказаним Законом йому мала виплачуватися щомісячна соціальна державна допомога у розмірі 30 %, тому він вважає, що має право на донарахування пенсійних виплат, виходячи з норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Представник відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, подав заперечення проти позову, надав суду заяву, якою просив відмовити у задоволенні позову й розглядати справу за його відсутності. У письмових запереченнях представник відповідача посилався на відсутність підстав для перерахунку пенсії позивачу, просив відмовити у задоволенні предявленого позивачем адміністративного позову у звязку із його безпідставністю та необґрунтованістю, просив суд розглядати справу за його відсутності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 Гдальєвича до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни та зобовязання вчинити певні дії в частині вимог, що стосуються пенсійних виплат, які мали бути здійснені раніше 13 лютого 2015 року, залишено без розгляду у звязку зі спливом строків звернення до суду з відповідним адміністративним позовом.

Позивач надав суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, вимоги позову підтримав у повному обсязі.

Справу призначено до розгляду в загальному порядку очного провадження.

Суд дослідив надані сторонами документи та матеріали справи, зясував фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінив докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, за наслідками чого дійшов наступних висновків, визнає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується жодною із сторін, що відповідачем нараховувались на користь ОСОБА_1 пенсійні виплати як «дитині війни», починаючи з 01 січня 2008 року.

Предметом судового розгляду, враховуючи залишення позову в частині вимог без розгляду, є правомірність нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, як дитині війни за період після 13 лютого 2015 року до моменту постановлення цього рішення.

Нормативно-правове регулювання.

І. Розмір державної соціальної підтримки дітей війни встановлюється на підставі загальних положень статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". До частини перша статті 6 цього Закону внесено зміни згідно із Законом України від 28.12.2014 року № 76-VIII, за якою дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Ці зміни набрали вказаного Закону набрали чинності з 1 січня 2015 року.

1.1. Пунктом 8 Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України визначено, що Кабінет Міністрів України має право встановлювати розміри соціальних виплат, не визначені законом, в абсолютних сумах у межах бюджетних призначень, встановлених за відповідними бюджетними програмами, до законодавчого врегулювання такого питання.

1.2. В Законі України «Про Державний бюджет на 2015 рік» в п.9 його Прикінцевих положень визначено, що норми і положення в тому числі статей 5 та 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" (Відомості Верховної Ради України, 2005 року, № 4, ст. 94 із наступними змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

ІІ. Кабінетом Міністрів України безпосередньо розмір державної соціальної надбавки на 2014-2015 роки встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

2.1. Станом на 13 лютого 2015 року пункт постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» був чинний у такій редакції, за якою установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 7 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність. Особам, які одночасно мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" і "Про соціальний захист дітей війни", таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав.

2.2. В текст абзацу перший пункту 4 зазначеної постанови №1381 внесено зміни згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року № 112, за яким установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" і "Про соціальний захист дітей війни", таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав.

Постанова Кабінет Міністрів України від 25 березня 2014 року № 112 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» набрала чинності з моменту опублікування в газеті «Урядовий кур'єр», 2014, № 04, від 24.04.2014 № 75.

Щодо фактичних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виплачується пенсія з врахуванням надбавки «дітям війни» з 01.05.2013 року в розмірі 66,43 гривень (а.с. 9).

Отже, судом встановлено, що підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", позивачу виплачується відповідно до норм чинним законодавством щомісячно, а тому підстави для задоволення вимог в частині здійснення перерахунку пенсійного забезпечення відсутні.

В судовому засіданні не було встановлено порушення відповідачем встановленого законом порядку виплати та нарахування доплати до пенсії як «дитині війни», а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Щодо конституційності положень наведених Законів України, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Правилом статті 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено, що фінансове забезпечення соціальних гарантій, передбачених зазначеним законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджету систему України становить один календарний рік, який починається 01 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 01 січня до 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період (стаття 96 Конституції України).

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено обмеження щодо виплат підвищення до пенсії «дітям війни», іншим Законом України внесено змін до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тому з 01.01.2015 року діють положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до якої дітям війни виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Суд має врахувати, що ані Закон України від 28.12.2014 року № 76-VIII, ані Закон України «Про Державний бюджет на 2015 рік» не визнані Конституційним Судом України такими, що є неконституційними, не скасовані Верховною Радою України на час вирішення цього спору та постановлення цього рішення, що позбавляє суд права не застосовувати зазначені норми права.

Так само позивачем не доведено порушення відповідачем, а також законодавцем положень статті 22 Конституції України під час визначення розміру підвищення для осіб, що відносяться до категорії дітей війни.

В оцінці зазначених положень названих Законів України цей суд має керуватися тими висновками, яких дійшов Конституційний Суд України в своєму рішенні у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному звязку з окремими положеннями Конституції України, справа №1-11/2012, від 25 січня 2012 року, № 3-рп/2012. Так, в пункті 2.1. вказаного Рішення Конституційний Суд України дійшов такого висновку. Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сімї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України «кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло» (стаття 48), «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом» (частина третя статті 46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обовязок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 86, 158-163, 167, 183-2, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Гдальєвича до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги як дитині війни та зобовязання вчинити певні дії, в частині вимог, що стосуються пенсійних виплат, починаючи з 13 лютого 2015 року, відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (проголошення вступної та резолютивної частини рішення), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

27.10.2015