Справа № 2а-1851/10/0370
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2010-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2010 р. Справа № 30510/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Ліщинського А. М., Шавеля Р. М.,

при секретарі судового засідання Шологон В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 червня 2010 року, Волинським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 56/к від 14 січня 2008 року «Про звільнення ОСОБА_1 Т.».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про державну службу», за ініціативою Міністерства юстиції України, листом Головдержслужби України № 10246/40-07 від 30.12.2007 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України вх. № 1404 від 10.01.2008 року, позивачу погоджено продовження терміну перебування на державній службі до 15.01.2012 року. Однак, не дивлячись на зазначене продовження терміну перебування на державній службі, наказом Міністерства юстиції України від 14.01.2008 року № 56/к «Про звільнення ОСОБА_1 Т.», позивача звільнено з роботи 15 січня 2008 року у зв'язку з досягненням граничного віку проходження державної служби, пункт 3 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу». З врахуванням погодженого в установленому законом порядку продовження позивачу терміну перебування на державній службі до 15.01.2012 року, наказ Міністерства юстиції України від 14.01.2008 року № 56/к «Про звільнення ОСОБА_1 Т.» прийнято всупереч ст. ст. 7, 23, 30 Закону України «Про державну службу» та ст. ст. 19, 43 Конституції України. Відтак цей наказ є протиправним, а тому підлягає скасуванню з поновленням позивача на посаді начальника ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2010 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В обґрунтування зазначеної постанови вказано, що звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, уповноваженою на те особою та з підстав, визначених законом. Наявність погодження Головдержслужби про продовження терміну перебування на державній службі не є безумовною підставою для залишення на роботі, оскільки це питання вирішує безпосередній керівник, а погодження носить лише рекомендаційний характер.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що наказом Міністра юстиції України № 9/к від 10.01.2007р. ОСОБА_1 продовжено термін перебування на державній службі до 15.01.2008 р. Зазначене означає, що термін перебування ОСОБА_1 на державній службі охоплює собою день 15 січня 2008 року. Тобто, припинення трудових правовідносин в день, впродовж якого трудові правовідносини продовжуються з мотивів закінчення строку дії трудового договору, як загальної підстави, передбаченої Кодексом законів про працю України, так і з підстав досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби, є неприпустимим. Однак, наказом Міністра юстиції № 56/к від 14.01.2008р. ОСОБА_1 звільнено з роботи саме з 15.01.2008р., тобто в день, коли трудові правовідносини ще продовжувались. Таким чином, неправомірним є твердження суду першої інстанції про те, що оскільки дія попереднього погодження терміну перебування на державній службі та наказу про його продовження закінчились, звільнення ОСОБА_1 здійснено з дотриманням вимог абз. 3 п. 14 Положення про роботу з кадрами в центральних і місцевих органах державної виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.1995р. № 747, адже дане Положення забороняє звільнення державного службовця, термін перебування якого на державній службі продовжено, до кінця цього терміну з мотивів досягнення ним граничного віку.

Позивач та його представник, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримали та просять таку задовольнити.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти дише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про державну службу» визначено, що державна служба в Україні це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Як вбачається із ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну службу», граничний вік перебування на державній службі становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. У разі необхідності керівник державного органу за погодженням з начальником ОСОБА_2 управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі, але не більше як на п'ять років.

В п. 3 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби.

Відповідно до абз. 18 п. 10 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30.12.1997 року № 1396/97 та абз. 17 п. 9 Положення про Міністерство юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2006 р. № 1577 (далі Положення), міністр відповідно до покладених на нього обов'язків приймає рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію територіальних органів Міністерства, затверджує їх положення (статути), призначає на посади та звільняє з посад у встановленому законодавством порядку їх керівників.

Згідно абз. 2 п. 9 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, мітсах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14 лютого 2007 р. № 47/5, начальники головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі призначаються на посаду та звільняються з посади Міністром юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України № 67/к від 26.01.2007 року «Про призначення ОСОБА_1 Т.» позивача призначено на посаду начальника ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області.

Наказом Міністра юстиції України № 9/к від 10.01.2007 р. ОСОБА_1 продовжено термін перебування на державній службі до 15.01.2008 р.

ОСОБА_2 управління державної служби України № 10246/40-07 від 30.12.2007р. на № 28-39/798 від 11.12.2007р., ОСОБА_1 погоджено продовження терміну перебування на державній службі до 15.01.2012 року.

Виходячи із норм Положення, питання про звільнення начальників головних управлінь юстиції в областях належить до повноважень Міністра юстиції України.

Із положень ч. 1 ст. 23 Закону «Про державну службу» випливає, що у разі необхідності керівник відповідного органу за погодженням з Начальником ОСОБА_2 управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що законодавцем встановлено право, а не обов'язок, для осіб, які мають повноваження на продовження терміну служби, на продовження такого терміну.

При настанні граничного віку керівник має право звільнити державного службовця або за наявності відповідного погодження продовжити термін перебування на державній службі.

Тому, на думку колегії суддів, після закінчення дії даного наказу відповідач вправі був вчинити дії по звільненню працівника на підставі п. 3 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Отже, наявність погодження Головдержслужби про продовження терміну перебування на державній службі не є безумовною підставою для залишення на роботі, оскільки це питання вирішує безпосередній керівник, а погодження носить лише рекомендаційний характер, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

На підставі цього погодження, у відповідності до Закону України «Про державну службу», керівник виносить відповідний наказ про продовження терміну перебування на державній службі, чого в даному випадку зроблено не було, натомість було видано наказ про звільнення, що на переконання колегії суддів в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства.

В абз. 3 п. 14 Положення про роботу з кадрами в центральних і місцевих органах державної виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.1995р. № 747 зазначено, що державний службовець, термін перебування якого на державній службі продовжено, не може до кінця цього терміну бути звільнений за ініціативою керівника з мотивів досягнення граничного віку. У разі потреби за погодженням сторін він може бути переведений на нижчу посаду або на посаду радника чи консультанта.

Оскільки позивача звільнено після закінчення його продовженого терміну перебування на державній службі, то покликання апелянта на порушення вимог абз. 3 п. 14 вищевказаного Положення є безпідставними.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства

Відповідно до ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України, терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто, поняття термін визначається як момент у часі, з настанням якого пов'язується виникнення, зміна та припинення цивільних правовідносин.

Згідно ч. 2 ст. 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Наказом Міністра юстиції України № 9/к від 10.01.2007 р. ОСОБА_1 продовжено термін перебування на державній службі до 15.01.2008р.

Таким чином, в наказі Міністра юстиції України № 9/к від 10.01.2007 р. є вказівка на конкретну календарну дату, а саме 15 січня 2008 року, з настанням якої припиняється дія наказу про продовження перебування позивача на державній службі, тому твердження апелянта про порушення норм глави 18 Цивільного кодексу України не відповідає дійсності.

Підтвердженням правомірності дій відповідача, на думку колегії суддів, є також долучені відповідачем до матеріалів справи копія табеля робочого часу за січень 2008 року, копія наказу Міністерства юстиції України від 16 січня 2008 року № 60/к, копія наказу ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області від 15 січня 2008 року № 20/к, копія наказу ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області від 16 січня 2008 року № 21/к та копія витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них працівників ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області.

Згідно табелю обліку робочого часу за січень 2008 року, останнім днем роботи позивача у ОСОБА_2 управлінні юстиції є 15 січня 2008 року. Цього ж таки дня (15 січня 2008 року) позивача ознайомлено із наказом про звільнення та видано трудову книжку, що підтверджується підписом позивача в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них працівників ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області, із зазначенням дати «15 січня 2008 року».

Згідно п. 2.26 та 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, днем звільнення вважається останній день роботи. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

З 16 січня 2008 року усі розпорядчі документи ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області підписано ОСОБА_3, на якого відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 60/к від 16 січня 2008 року покладено виконання обовязків начальника ОСОБА_2 управління юстиції у Волинській області.

Дані обставини, на переконання колегії суддів, повністю спростовують покликання апелянта на ст. 391 КЗпП України, оскільки доводять фактичне припинення виконання ним функціональних обовязків.

Водночас, колегія суддів враховує, що застосування в даному випадку ст. 391 КЗпП України є неможливим, оскільки трудові відносини було припинено відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 56/к від 14 січня 2008 року «Про звільнення ОСОБА_1 Т.», а продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк можливе лише за умови, що «трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення».

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду наявні у справі докази, а також їх достатню кількість та взаємний звязок у сукупності, колегія суддів констатує, що наказ Міністерства юстиції України № 56/к від 14 січня 2008 року «Про звільнення ОСОБА_1 Т.» відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись, ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2010 року в справі № 2а-1851/10/0370 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: А. М. Ліщинський

ОСОБА_4

Ухвалу складено в повному обсязі 23 листопада 2010 року