Справа № 2а-1573/09
Суддя: Богаченко С.І.
Дата ухвалення: 2010-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2010 р. Справа № 77187/09

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Богаченка С.І.

Суддів Багрія В.М. , Старунського Д.М.

при секретарі судового засідання Балич М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2009 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області про зобовязання нарахувати щомісячну державну соціальну допомогу «Дітям війни»,-

В С Т А Н О В И Л А :

11 червня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області про стягнення недоплаченої щомісячної державної допомоги «Дітям війни» за 2006-2009 роки та проводити виплату пенсії по теперішній час та в подальшому, посилаючись на те, що вона є дитиною війни і має право на пільги, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», окрім того посилаючись на ст.6 цього Закону, вказує, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2009 року у справі № 2а-1573/09 заявлений позов задоволено частково. Визнано дії відповідача неправомірними. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 підвищення до пенсії як дитині війни на 30% мінімальної пенсії за віком за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року в сумі 710,93 грн. та з 22 травня 2008 року по 11 червня 2009 року у розмірі 1462,26 грн.

Не погодившись із винесеним рішенням, його оскаржило Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області покликаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і винести нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт вказує на те, що законодавством не прийнято жодного нормативного акту на виконання вказаних вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-IV, не визначено на законодавчому рівні за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку, яким чином обчислювати вказаний розмір. Окрім того, скаржник посилається на те, що відповідно до ст.7 Закону №2195-IV передбачається, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Розпорядником Державних коштів України відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2007 та 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» є Міністерство фінансів України та Державне казначейство України.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню підлягає частково.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачеві по справі, суд виходив з того, що позивач належить до категорії громадян, на яких поширюється державні соціальні гарантії дітям війни, а тому має право на встановлене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення до пенсії.

Безспірно встановлено, що позивач є дитиною війни та відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин та вирішення даного публічно-правового спору судом, мав право на отримання підвищення виплачуваної йому Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області за віком.

Відмовляючи в частині позовних вимог за 2006 рік суд вірно виходив з того, що в силу ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % мінімальної пенсії за віком. Проте Законом України "Про державний бюджет в Україні на 2006 рік" (п. 17 ст. 77) зупинено дію норми ст. 6 Закону. Відновлено її у зв'язку із виключенням пункту 17 статті 77 Закону України "Про державний бюджет в Україні на 2006 рік" Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", який набрав чинності з 02 квітня 2006 року. Таким чином, у 2006 році встановлена ст. 6 Закону соціальна гарантія дітям війни діяла з 02.04.2006 року по 31.12.2006 року.

Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік» зупинено надане ст. 6 Закону право дітей війни на нарахування та виплату підвищення 30 % до пенсії. 09 липня 2007 року окремі положення Закону України «Про державний бюджет в Україні на 2007 рік» визнано неконституційними тим самим відновлено дію ст. 6 Закону, яка тривала до 31 грудня 2007 року, оскільки 01 січня 2008 року ст. 6 Закону викладено в іншій редакції, згідно якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів. Проте, рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року вказані зміни ст. 6 Закону визнано неконституційними.

Під час винесення судом першої інстанції постанови, були відсутні будь-які обмеження чи нормативні акти, що унеможливлювали отримання позивачем 30% підвищення до пенсії. Тому, з огляду на наведене, вимога про нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2009 рік також підлягає до задоволення.

Необґрунтованою є позовна вимога про зобовязання у подальшому здійснювати виплату підвищення до пенсії як дитині війни, оскільки така вимога стосується правовідносин, що виникатимуть в майбутньому, щодо обставин, які фактично не настали, та не засвідчують про порушення права позивача, а регулювання цих правовідносин здійснюватиметься діючими на той час нормативними актами.

З огляду на це, судом першої інстанції правомірно було вирішено задоволити позов в частині виплат за 2009 рік за період з 01 січня 2009 року по 11 червня 2009 року.

У відповідності до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Тому, оскільки відповідачем по справі про таке вказано небуло, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані вимоги позивача за 2007 рік слід теж задоволити.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання про підставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії як дитині війни за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 11 червня 2009 року та правомірність задоволення таких вимог судом першої інстанції.

Отже, за 2007-2009 рік, позивач мав право на нарахування та виплату йому підвищення до пенсії як дитині війни за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 11 червня 2009 року.

Оскільки функції з призначення, нарахування та виплати пенсії позивача здійснює Пенсійний фонд України в особі Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, відповідний обовязок слід покласти на відповідача у справі.

Достатніх правових підстав чи застережень щодо неможливості підвищення пенсії позивача у передбаченому ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» розмірі колегія суддів не вбачає.

Покликання апелянта на відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії як на причину невиконання покладених на нього зобовязань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

З огляду на положення ст.ст. 21, 105, 162 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобовязання вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю. Встановивши, що відповідач у справі порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобовязати відповідача провести нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення чи виплату їх конкретних розмірів.

Оскільки суд першої інстанції правильно по суті вирішив спір, помилково вказавши конкретні розміри виплат які повинні здійснюватись, колегія суддів визнає можливим змінити постанову, зазначивши про обовязок відповідача нарахувати та виплатити підвищення до пенсії позивачу з одночасним визнанням неправомірними дій відповідача в частині відмови позивачу у виплаті даного підвищення до пенсії з метою повного захисту прав та інтересів позивача.

Відповідно до ст.201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: 1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; 2) вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, ч.4 ст. 196, ч.1 п.2 ст. 198, ст. 201, ч.2 ст. 205, ст.ст. 207, 254 КАС України, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області задоволити частково, а постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2009 року у справі № 2а-1573/09 змінити.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області в частині відмови позивачу у виплаті підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком неправомірними.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області виплатити на користь ОСОБА_1 невиплачене підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з урахуванням ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 11 червня 2009 року, з врахуванням виплачених сум.

В решті постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2009 року у справі № 2а-1573/09 залишити без змін.

Постанова апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України, до касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили в порядку ЦПК України.

Головуючий суддя Богаченко С.І.

Судді Багрій В.М. , Старунський Д.М.

< Текст >