Справа № 826/8358/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 жовтня 2015 року № 826/8358/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу №226 від 03.04.2015 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, визнання протиправним та скасування наказу №292 о/с від 09.04.2015 р. та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу №226 від 03.04.2015 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, визнання протиправним та скасування наказу №292 о/с від 09.04.2015 р., поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що оскаржувані накази винесено протиправно та необґрунтовано.

У позовній заяві (з урахуванням уточнених позовних вимог) позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного Управління МВС України в м.Києві №226 від 03.04.2015 року, в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного Управління МВС України в м.Києві №292 о/с від 09.04.2015 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Святошинського районного управління ГУМВС України в місті Києві, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з ГУМВС України у м. Києві на користь ОСОБА_1 30000,00 гривень завданої моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити.

Представник Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві в обґрунтування заперечень зазначив, що на підставі висновку службового розслідування ним правомірно винесено оскаржувані накази та звільнено позивача із займаної посади.

Представник Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, заперечень до суду не надав.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновків про наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Святошинського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві від 27.03.2015 року №103 призначено службове розслідування з метою перевірки інформації та з'ясування фактів порушення дисципліни оперуповноваженого відділу державної служби з економічною злочинністю Святошинського районного управління старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 щодо не виходу на роботу з 26.03.2015 року по 27.03.2015 року та відсутністю за місцем мешкання.

Висновками службового розслідування від 03.04.2015 року встановлено, що відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, підтвердились.

Так, на підставі вказаних висновків, 03.04.2015 року Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві прийнято наказ №226, відповідно до якого за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у невиході 26 та 27 березня 2015 року на службу без поважних причин та порушенні вимог абзаців 2, 11 ч.1 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України щодо дотримання внутрішнього розпорядку дня та неухильного виконання вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, на оперуповноваженого відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Святошинського районного управління ГУ МВС України м. Києва старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 09.04.2015 року №292 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пп. «є» п.64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Незгода позивача із звільненням зумовила його звернення до суду з метою захисту порушених прав з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначає Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року N 3460-IV (далі - Закон N 3460-IV).

Так, відповідно до ст. 1 Закону N 3460-IV службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно ст. 2 Закону N 3460-IV дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Статтею 7 Закону N 3460-IV визначено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Відповідно до ст. 12 Закону N 3460-IV на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Стаття 14 Закону N 3460-IV встановлює порядок накладання дисциплінарних стягнень.

Так, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Згідно ст. 16 Закону N 3460-IV, яка встановлює строки накладання дисциплінарних стягнень, дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваних наказів стали висновки щодо того, що позивач 26 та 27 березня 2015 року був відсутній на робочому місці у службовому кабінеті №108, розташованому в адміністративній будівлі районного управління по проспекту Перемоги, 109, на протязі робочого часу. Також у зазначені дні ОСОБА_1 не з'являвся на ранкові та вечірні наради при начальникові відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю підполковнику міліції ОСОБА_3 На телефонні дзвінки заступника начальника відділу ДСБЕЗ капітана міліції ОСОБА_4, які були здійснені на мобільний телефон, повідомлений ОСОБА_1, останній не відповідав. Згідно з наданих відомостей комунального некомерційного підприємства «Центру первинної медико-санітарної допомоги №3» Шевченківського району міста Києва ОСОБА_1 на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні з 26.03.2015 р. по 30.03.2015 р. не перебував. Також з відповіді госпіталю (з поліклініки) Головного управління встановлено, що ОСОБА_1 з 26.03.2015 по 31.03.2015 року за медичною допомогою до лікарів не звертався і листи непрацездатності йому не видавались.

Водночас, посилання позивача на те, що висновки службового розслідування є безпідставними, оскільки у нього були поважні причини неприбуття на роботу 26.03.2015 р. та 27.03.2015 року, оскільки ОСОБА_1 перебував на лікарняному, суд вважає необґрунтованими та не доведеними, оскільки, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини.

Позивачем надано суду копію довідки з Олександрівської клінічної лікарні м. Києва про те, що ОСОБА_1 дійсно 26.03.2015 року звертався в консультативну поліклініку лікарні та відповідно до якої йому рекоментовано амбулаторний режим з випискою лікарняного листа за місцем проживання приблизно з 26.03.2015 р. по 30.03.2015 року на період хвороби.

Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 р. № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності (п. 1.1. Інструкції).

Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. (п. 1.2. Інструкції).

Згідно п. 2.22 зазначеної Інструкції тимчасова непрацездатність осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу, у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров'я.

Відповідно до 8.1. вказаної Інструкції контроль за виконанням цієї Інструкції закладами охорони здоров'я усіх відомств здійснюють у межах своєї компетенції Міністерство охорони здоров'я України, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, профспілки та їх об'єднання.

Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 №532/274/136-ос/1406, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.11.2004 за №1456/10055, визначено, що листок непрацездатності (далі - ЛН) - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів (п. 1 Інструкції).

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності на лицьовому боці листа непрацездатності вказують також: повну назву та місцезнаходження закладу охорони здоров'я, що підтверджується штампом і печаткою цього закладу «Для листків непрацездатності»; дату видачі ЛН (цифрою вказується число, після чого літерами назва місяця, цифрою вказується рік); прізвище, ім'я, по батькові непрацездатного (повністю); вік (кількість повних років цифрами); стать (підкреслюється); місце роботи: назва і місцезнаходження підприємства, на якому працює непрацездатний (повністю).

Водночас, суд зазначає, що надана довідка не відповідає формі листка непрацездатності, а складена в довільній формі, та є тільки підтвердженням того факту, що позивач звертався до лікувально-профілактичного закладу, однак не був визнаним тимчасово непрацездатним.

Крім цього, суд наголошує, що відповідно до пояснень позивача від 30.03.2015 року, наданих начальнику ВКЗ Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві майору міліції Лясківському В.В., ОСОБА_1 зазначив, що був відсутній 26 та 27 березня 2015 року на службі за сімейними обставина, уточнювати та надавати пояснення щодо конкретизації обставин такої відсутності надавати відмовився. Також позивач пояснив, що про факт та причини його відсутності на службі в спірний період керівництво не повідомляв та не попереджав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження тимчасової непрацездатності позивача у період з 26.03.2015 р. та 27.03.2015 р., отже позивачем не доведено, що притягнення його до дисциплінарної відповідальності згідно наказу від 03.04.2015 року №226 здійснено Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві всупереч вимогам чинного законодавства.

Оскільки, позивачем не доведено відповідними доказами неправомірність притягнення його до дисциплінарної відповідальності згідно наказу від 03.04.2015 року №226, тому посилання позивача про те, що звільнення останнього наказом від 09.04.2015 року №292 о/с зі служби в органах внутрішніх справ України у період тимчасової непрацездатності, є необґрунтованими та не доведеними належними доказами.

Як наслідок, позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Святошинського районного управління ГУМВС України в місті Києві, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення з ГУМВС України у м. Києві на користь ОСОБА_1 30000,00 гривень завданої моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від первісних, підстав для задоволення яких судом не вбачається.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно доКонституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, належним чином виконаний покладений на них обов'язок щодо доказування правомірності оскаржуваних наказів.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов