Справа № 22-а-3354/11
Суддя: Матвієнко Ю. О.
Дата ухвалення: 2011-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні апеляційного суду Київської області справу за апеляційною скаргою управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 02 червня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації, третя особа: Ровівська сільська рада Вишгородського району, про стягнення недоотриманих сум щомісячної доплати сум щомісячної доплати працюючому в зоні посиленого радіологічного контролю, -

В С Т А Н О В И Л А :

18 травня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації про стягнення недоотриманих сум щомісячної доплати сум щомісячної доплати працюючому в зоні посиленого радіологічного контролю за період з 1999 року по 2008 рік у розмірі 22 770 грн. 84 коп., відповідно до долученого до позову розрахунку. Вимоги обґрунтовувала тим, що їй як працюючій та проживаючій в зоні посиленого радіоекологічного контролю відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року має виплачуватися щомісячна грошова доплата в розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Проте, у вказаний період вона отримувала щомісячну грошову доплату як у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що значно менше, ніж розмір встановлений ст. 39 вказаного Закону.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 02 червня 2009 року позов задоволено частково.

Зобовязано управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації нарахувати ОСОБА_1 недоотриману доплату працюючому в зоні посиленого радіологічного контролю з липня 2007 року по травень 2009 року з врахуванням однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в позові в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії. Проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджується копією посвідчення громадянина, який постійно проживає або працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю, копією паспорта.

Згідно з Постановою КМ України № 106 від 23.07.1991 року місто Вишгород віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, проводиться оплата в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Особам які проживають на територіях радіоактивного забруднення, допомога проводиться у розмірах, встановлених ч. 1 ст. 39 вищезазначеного Закону (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем виплачувалась допомога відповідно до вимог постанови КМ України № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

ОСОБА_1 оспорюючи дії відповідача вважала, що вона отримувала доплату значно нищу, ніж це передбачено ч. 1 ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у звязку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення відповідачем норм ч. 1 ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Статтею 19 ч.2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України (ст. 113 Конституції України).

При винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що постанова КМ України № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суперечить вимогам ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з огляду на наступне.

Пунктом 30 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року № 489-V дію абзаців другого, третього, четвертого ч. 1 та ч. 2 ст. 39 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 2007 рік зупинено, однак, у подальшому ці положення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007.

Пунктом 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року №107-VІ та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було замінено. Згідно з новою редакцією цієї норми громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Однак, у подальшому ці положення також було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008.

Таким чином, починаючи з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року (після прийняття Конституційним Судом України рішення від 09.07.2007 року № 6-рп/2007), а також з 22.05.2008 року по 31.12.2008 року (після прийняття Конституційним Судом України рішення від 22.05.2008 року № 10-рп/2008) законодавче регулювання відносин з виплати доплати непрацюючим пенсіонерам проживаючим в зоні посиленого радіоекологічного контролю визначалось ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції від 06.06.1996 року №230/96-ВР), оскільки обмеження щодо її застосування було скасовано, а жодних інших обмежень Верховна Рада України не встановлювала.

Рішення Конституційного суду є обовязковим до виконання на всій території України.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9"Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

Окрім того, встановлений ч. 2 ст. 95 Конституції України, ч. 2 ст. 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Разом з тим суд першої інстанції при прийнятті постанови допустив помилку при визначенні періоду, за який належить зобовязати відповідача виплатити позивачу недоплачені суми. Так, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлено річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Таким чином суду першої інстанції при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 шляхом зобовязання відповідача виплатити їй недоплачену суму як різницю між фактично виплаченою сумою та належними їй сумами відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» необхідно було зробити це з 22 травня 2008 року, а не з липня 2007 року, як зазначено в постанові.

Таким чином рішення суду першої інстанції в звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної задовольнити частково.

Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 02 червня 2009 року скасувати та ухвалити нову постанову:

Зобовязати управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації нарахувати ОСОБА_1 недоотриману доплату працюючому в зоні посиленого радіологічного контролю з 22 травня 2008 року по травень 2009 року з врахуванням однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць.

Постанова набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: