Справа № 484/2283/14-а
Суддя: Закревський В. І.
Дата ухвалення: 2014-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія: Провадження: 2-а/484/130/14
Справа: 484/2283/14-а
Постанова

іменем України

12 червня 2014 року суддя Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області Закревський В.І. розглянувши адміністративну справу у порядку письмового провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про визнання незаконними дій посадових осіб та зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про визнання незаконними дій посадових осіб та зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що лютому 1997 року йому Управлінням праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради була призначена пенсія за вислугу років. В лютому 1999 року ОСОБА_1 переїхав на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю в звязку з цим йому було припинено виплату пенсії. Відповідно до норм діючого законодавства в 2002 році пенсійні справи Управлінням праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради були передані до управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську, яке в 2011 році було реорганізовано в Управління Пенсійного Фонду України в м. Первомайську та Первомайському районі.

В березні 2014 року через представника ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням поновити виплату призначеної йому пенсії в розмірі передбаченому чинним Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з змінами та доповненнями на момент нарахування та виплати пенсії з урахуванням матеріалів пенсійної справи, однак 30 березня 2014 року отримав від відповідача відмову з посиланням на те, що поновити виплату пенсії можливо тільки при наявності факту реєстрації місця постійного проживання на території України.

Дану відмову відповідач вважає необґрунтованою та незаконною, такою, що грубо порушує конституційні та інші законні його права. Просить зобовязати відповідача поновити йому нарахування та виплату призначеної пенсії за вислугу років в розмірі передбаченому чинним Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з змінами та доповненнями на момент нарахування та виплати пенсії з урахуванням матеріалів пенсійної справи з березня 2014 року.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність на підставі наданих доказів та задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заперечення в яких посилається на відсутність законних підстав для задоволення позову, оскільки законодавчо таке питання не врегульоване. Просила суд відмовити в задоволенні позову.

Вирішуючи надану справу у письмовому провадженні відповідно до ч.3 ст. 122 КАС України, на основі наявних у суду матеріалів, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі за таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років з лютого 1997 року, яку він отримував. Виплату пенсії їй припинено у лютому 1999 року у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон. Позивач з 1999 року по теперішній час постійно проживає в Ізраїлі, однак має громадянство України. 2 ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачає, що пенсії, призначені особам, які згодом виїхали на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України « Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Тобто, питання виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регламентується Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Нормою п. 2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, було встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Положенням другого речення ст. 51 цього ж Закону передбачалось, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, 07.10.2009 року Конституційний Суд України вищевказані положення Закону (п.2 ч.1 ст. 49 та другого речення ст. 51), які регулюють порядок виплати пенсії, особам, які проживають за кордоном визнав такими, що не відповідають Конституції, зокрема, суперечать конституційним приписам України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права та соціальний захист у старості (стаття 3, ч.1,2 ст. 24, ч.3 ст.25 ч.1 ст. 46, ч.1 ст. 64 Основного Закону України) (є не конституційними).

В своєму рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний суд України зазначив, що виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії, не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 і на теперішній час порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, регулюються нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону.

Відповідно до положень ст.ст.1,3 Основного Закону України Конституції в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя, і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

В розділі 2 Конституції України «Права, свободи та обовязки людини і громадянина право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Відповідно до ст.46 Основного закону це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел. Тобто, право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Згідно положень даної статті право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Будь-який вид пенсії, що призначається громадянину є однією з форм соціального захисту. Право на соціальний захист громадян забезпечується положеннями норми ст. 22 Конституції України відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадян.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції «Кожна … особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Muller.v Austria» сформульовано позицію щодо права власності на пенсію, а саме Європейська комісія з прав людини по даній справі зазначила, що внаслідок сплати обовязкових внесків до пенсійного фонду може виникати право власності щодо частки на цей фонд.

Статтею 64 Конституції України встановлено вичерпний перелік випадків при яких допускається обмеження прав і свобод людини а саме: в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод людини із зазначеннями строку дії цих обмежень та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин.

Отже, виходячи з положень ст. 22 та ст. 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень) лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Стаття 1 Протоколу №12 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає аналогічні положення недопущення дискримінації гарантованих законом прав, а саме відповідно до її положень (вказаної статті Протоколу) здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або іншою ознакою.

Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права , як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин , кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

В ч. 3 ст. 22 Конституції України проголошено , що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Що стосується відсутності нормативно-правових актів, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, то вважаю, що це не є підставою для відмови щодо поновлення виплати пенсії.

Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Наявність Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 09.07. 2003 р. № 1058 є підставою для нарахування та виплати пенсії.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ст.ст. 14, 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» мінімальний розмір пенсії за вислугу років мінімальний розмір пенсії за вислугу років, що призначається відповідно до цього Закону, встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного

законом. Особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за вислугу року підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Стаття 43 Закону України №1058 «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»передбачає, що перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Отже, виходячи з вищенаведених норм чинного законодавства вважаю, що відмова відповідача щодо поновлення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років в розмірі передбаченому чинним законодавством є незаконною та необґрунтованою.

Відповідно до ст.8 КАС України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованістю діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду.

Згідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій.

За наведених обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає повному задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 8-11, 70, 71, 72, 86, 87, 98, 158-163, 167 КАС України, суд,-

постановив:

Позов задовольнити повністю.

Зобовязати Головне Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату призначеної пенсії за вислугу років в розмірі передбаченому чинним Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з змінами та доповненнями на момент нарахування та виплати пенсії з урахуванням матеріалів пенсійної справи з березня 2014 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано, а якщо було подано, то після перегляду справи судом апеляційної інстанції, в разі якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційну скаргу може бути подано протягом 10 днів з дня отримання постанови всіма учасниками процесу до Одеського апеляційного адміністративного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

СУДДЯ: - підпис

Копія вірна: СУДДЯ:

Постанова не набрала законної сили.

СУДДЯ:

Постанова набрала законної сили _________________________2014 року. Оригінал постанови знаходиться в Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області в адміністративній справі № 2-А/484/130/14.

С У Д Д Я ОСОБА_2