Справа № 814/769/14
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ К/800/24362/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І., Приходько І.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.07.2014 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року

у справі № 814/769/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс» (далі - позивач, ТОВ «Альянс»)

до Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі - відповідач, Южноукраїнська ОДПІ)

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Альянс» звернулось у березні 2014 року до суду з адміністративним позовом до Южноукраїнської ОДПІ про скасування податкових повідомлень-рішень від 01.11.2013 року № , № та від 06.02.2014 року № 1.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.07.2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, а тому просить касаційну скаргу відхилити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні відповідно до ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань правомірності формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Либертин» за періоди жовтень-листопад 2012 року та травень-червень 2013 року, з питань правомірності формування витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування по взаємовідносинам з ТОВ «Либертин» за 4 квартал 2012 року та 2 квартал 2013 року, результати якої оформлено актом від 26.09.2013 року № 33/22-01/32741433, яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог: ст. 203, ст. 215, ст. 228, ст. 662, ст. 655, ст. 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлення ними по правочинах, здійснених товариством при придбанні товарів; п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого товариством безпідставно завищено суму податкового кредиту на 326 246,00 гривень, чим занижено податок на додану вартість за квітень 2013 року на загальну суму 326 246,00 гривень; пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, в результаті чого товариством безпідставно завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за період, що перевірявся на суму 1 631 224,00 гривні, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 324 115,00 гривень.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 01.11.2013 року: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 148 910,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 74 439,50 гривень; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 300 879,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 150 439,00 гривень; № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 25 367,00 гривень.

За результатами адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень, рішенням Головного управління Міндоходів у Миколаївській області від 23.01.2014 року № 218/10/14-29-10-03-10 скаргу платника податків задоволено частково, податкові повідомлення-рішення від 01.11.2013 року № та № залишено без змін, податкове повідомлення-рішення від 01.11.2013 року № 000552201 скасовано в частині застосування штрафної санкції з податку на прибуток на суму 37 227,50 гривень, в іншій частині залишено без змін.

На підставі акту перевірки та зазначеного рішення відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.02.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 148 910,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 37 227,50 гривень.

За наслідками адміністративного оскарження зазначеного податкового повідомлення-рішення до Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, останнє листом від 14.03.2014 року № 870/10/14-29-10-05-10 повідомило позивача, що скарга не підлягає розгляду, оскільки дане повідомлення-рішення вже оскаржувалося до Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, а тому таку необхідно було направити до Міністерства доходів і зборів України.

Як вбачається з матеріалів акту перевірки, підставою для зазначених висновків відповідача слугували доводи про нікчемність правочинів, вчинених позивачем з ТОВ «Либертин» за період, що був предметом перевірки, які ґрунтуються на наявній у податкового органу інформації про наявність у контрагента позивача ТОВ «Либертин» ознак фіктивного підприємства та відсутності останнього за податковою адресою.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з чим погоджується суд касаційної інстанції, вірно виходили з наступного.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою ознакою господарської операції є реальна зміна майнового стану платника податків, що також відповідає і кореспондує з нормами ПК України.

За змістом п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Положеннями пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За приписами пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Приписами п. 200.1 ст. 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

У відповідності до п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 200.3 ст. 200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що видами діяльності позивача за КВЕД є: будівництво житлових та нежитлових будівель; виробництво інших меблів; виробництво інших дерев'яних будівельних конструкцій і столярних виробів; виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій; будівництво водних споруд; будівництво інших споруд.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, у перевіряємий період позивач мав господарські правовідносини з ТОВ «Либертин», за якими останній поставляв позивачеві будівельні матеріали.

На підтвердження реального здійснення спірних господарських операцій та використання придбаних товарів в межах власної господарської діяльності позивачем долучено до матеріалів справи копії договорів, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, карток рахунку, актів прийому виконаних робіт, довідок-розрахунків, платіжних доручень, витягів матеріального звіту по рахунках, при дослідженні яких судами попередніх інстанцій встановлено, що такі є первинними документами у розумінні чинного законодавства, а тому у повній мірі підтверджують фактичне виконання сторонами умов правочинів та реальне здійснення спірних господарських операцій за таким, досягнення позивачем законної мети їх здійснення, зокрема придбання на підставі цивільно-правових угод товарів для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено реальність спірних господарських операцій, а тому обґрунтовано визнано підставність та правомірність формування позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток, на підставі належним чином оформлених первинних документів, в тому числі податкових накладних, отриманих в ході реального здійснення господарських операцій, обумовлених діловою метою, що ґрунтується на вимогах податкового законодавства.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій вірно зауважено, що твердження відповідача про відсутність ТОВ «Либертин» за податковою адресою є безпідставними та спростовуються долученою позивачем до матеріалів справи довідкою з ЄДРПОУ.

Також, колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись із посиланнями відповідача на нікчемність укладених позивачем договорів, оскільки, надаючи оцінку господарським правовідносинам і вказуючи в акті перевірки на нікчемність правочинів, податковий орган виходить за межі своєї компетенції.

З аналізу наведених норм та встановлених обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу та правомірно задовольнили позовні вимоги ТОВ «Альянс».

Частиною другою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте податковий орган цього обов'язку не виконав.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області - відхилити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.07.2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року у справі № 814/769/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підпис (підпис) І.О. Бухтіярова
Судді: підпис (підпис) М.І. Костенко
Помічник судді підпис (підпис) І.В. Приходько