Справа № 477/1464/14-а
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
21 жовтня 2015 р.м.ОдесаСправа № 477/1464/14-а
судді Одеського апеляційного адміністративного суду Вербицької Н.В. стосовно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015р. у справі № 477/1464/14-а за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 липня 2015р. по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, за участю третьої особи ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення
21 жовтня 2015 року Одеським апеляційним адміністративним судом у складі колегії суддів: головуючого судді Кравця О.О. та суддів Яковлева Ю.В. і Вербицької Н.В. прийнята ухвала, якою скасована ухвала Жовтневого районного суду Миколаївської області про від 20 липня 2015р. про залишення без розгляду позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, за участю третьої особи ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення від 16.06.2006р. № 7 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, та провадження у справі закрито.
На підставі ст.25 КАС України вважаю за необхідне висловити окрему думку стосовно ухвали суду апеляційної інстанції.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Вважаю, що ухвала суду апеляційної інстанції прийнята на підставі невірного застосування норм процесуального права.
Так, вважаючи наявність підстав для закриття провадження по справі, апеляційний суд виходив з відсутності у даному спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, оскільки Лиманівська сільська рада Жовтневого району при прийнятті оскаржуваного рішення не здійснювала владних управлінських функцій.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідне висловити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулись з позовом до Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області про визнання недійсним рішення № від 16.06.2006р. № 7 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення про передачу у власність вказаної земельної ділянки здійснювалось з порушенням процедури, а саме без надання дозволу та затвердження відповідачем проекту відведення земельної ділянки.
Відповідно до ч.1,2 ст.118 Земельного Кодексу України в редакції, чинної на момент прийняття оскаржуваного рішення, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної районної, сільської, селищної, міської ради за місцем знаходженням земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 7 ч.1 ст.3 КАС України визначає поняття суб'єкта владних повноважень, як органа державної влади, органа місцевого самоврядування, їхньої посадової чи службової особи, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

У частині другій статті 2 КАС України зазначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. До змісту владної управлінської функції відноситься діяльність уповноваженого суб'єкта, що спрямована на виконання законодавства і безпосередньо не пов'язана зі здійсненням правосуддя чи прийняттям законів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Головною ознакою публічно-правових спорів є участь у них хоча б однією

із сторін суб'єкта владних повноважень. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно з ч.1 ст.10, ст.25, п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Вирішення відповідно до закону питань з регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, в т.ч. в галузі земельних відносин, віднесених Конституцією та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну та розпорядчу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року

№ 10-рп/2010, положення частини першої статті 143 Конституції України, згідно з якими територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції», слід розуміти так, що при вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень.

Цим же рішенням визначено, що положення п.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Враховуючи викладене, вважаю, що Лиманівська сільська рада є суб'єктом владних повноважень, яка в спірних правовідносинах виконує саме управлінські функції на підставі ст.ст.25,26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Апеляційний суд мотивував судове рішення правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 11.11.2014р. № 21-493а14, від 09.12.2014р. № 21-308а14, від 24.02.2015р. № 21-34а15, від 17.02.2015р. № 21-551а14, відповідно до якої орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власниками землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки, тому позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї не може бути розглянуто за правилами КАС України.

З врахуванням положень ч.1 ст.244-2 КАС України вважаю, що суд апеляційної інстанції мав відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України, виходячи з наступного.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому ст.152 ЗК України з врахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства.

Згідно з цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема,шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами ч.2 ст.55 Конституції України і ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Визначений ЦК України спосіб захисту прав не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку ст.17 КАС України, яка відносить даний спір до публічно-правового, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.

Крім того, слід зазначити, що повноваження сільської ради, як органу місцевого самоврядування, щодо вільного вибору суб'єкта надання земельної ділянки обмежено ст.ст.118,123,124 ЗК України, якими передбачений порядок передачі у власність, користування чи оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлені виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. Ні відміну від зазначеного, ч.1 ст.12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд.

У відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи місцевого самоврядування діють відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи, що ч.1 ст.150 Конституції України визначено про обов'язковість до виконання на території України рішень Конституційного суду України, які є остаточними та не підлягають оскарженню, позиція Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010, має бути врахована при визначенні юрисдикції даного спору.

На підставі викладеного, вважаю, що висновки суду апеляційної інстанції щодо непідсудності даного спору адміністративним судам ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права.

Суддя Одеського

апеляційного адміністративного суду Н.В.Вербицька

Суддя