Справа № 826/12235/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 жовтня 2015 року № 826/12235/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., судді Федорчука А.Б., судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Антимонопольного комітету України про визнання незаконними дій та внесення змін до наказу, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Антимонопольного комітету України, в якому просить:

- визнати протиправними дії Антимонопольного комітету України в частині зменшення ОСОБА_1 на 5-ть календарних днів розміру компенсації за невикористану відпустку в період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015 р.;

- внести зміни до пункту 2 наказу в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27.03.2015 р. № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_1.» в частині «збільшення з 16 до 21 календарного дня щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р.;

- нарахувати ОСОБА_1 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р. в сумі 1 203,20 грн.;

- виплати ОСОБА_1 на руки нараховану компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки за виключенням обов'язкових податків та зборів через касу Антимонопольного комітету України у зв'язку з закриттям карткового рахунку в установі «Приват Банку», через яку обслуговуються працівники Антимонопольного комітету України.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач при прийнятті наказу від 27.03.2015 року №212-ВК щодо звільнення ОСОБА_1 протиправно зменшив останньому кількість днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р., що зумовило скорочення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за 5-ть календарних днів невикористаної відпустки на суму 1 203,20 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав того, що відсутні правові підстави для зарахування часу перебування працівника у відпустці без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до п. 66 «Прикінцевих положень» Закону України « Про Державний бюджет України на 2014 рік», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

В судовому засіданні представники сторін заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на підставі чого суд, керуючись ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 протягом періоду з 18.07.2011 р. по 31.03.2015 р. працював у Антимонопольного комітету України на посаді завідувача сектору внутрішнього аудиту, що підтверджується наказом Голови Комітету від 18.07.2011 р. №741-ВК.

Наказом №24-ВК від 12.01.2012 р. позивач переведений на посаду завідувача сектору внутрішнього аудиту.

Судом встановлено, що під час перебування на зазначеній посаді, з ініціативи адміністрації Антимонопольного комітету України, ОСОБА_1 надавалася відпустка без збереження заробітної плати в періоди з 14.08.2014 р. по 15.09.2014 р. та з 22.09.2014 р. по 31.10.2014 р., всього на 73 календарних днів.

Наказом Голови Комітету від 27.03.2015 р. №212-КВ ОСОБА_1 звільнено з посади 31.03.2015 р. у зв'язку з переведенням для подальшої роботи в Адміністрацію Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Підставою для звільнення вказано заява ОСОБА_1 від 27.03.2015 р. та лист Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 27.03.2015 р. №12-1808.

Згідно цього наказу від 27.03.2015 р. начальнику відділу бухгалтерського обліку та фінансового планування наказано виплатити ОСОБА_1: грошову компенсацію за 9 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2013 р. по 17.07.2014 р., за 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за період роботи з 07.02.2014 р. по 06.02.2015 р., за 16 календарних днів щорічної відпустки за період з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р. та за 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за період роботи з 07.02.2015 р. по 06.02.2016 р.

В своїх письмових запереченнях відповідач пояснив, що при визначенні стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, час перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 14.08.2014 р. по 15.09.2014 р. та з 22.09.2014 р. по 31.10.2014 р. (тобто, сукупно 73 календарні дні) зараховано не було, виходячи з роз'яснення, наданого Міністерством соціальної політики України в своєму листі від 16.10.2014 р. № 12037/0/14-14/13. Зокрема, в тексті цього листа Міністерства зазначено, що: «…час перебування у відпустці, яка надається, зокрема, відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку згідно з пунктом 4 статті 9 Закону України «Про відпустки». При цьому, у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31.07.2014 р. зміни та доповнення до Закону України «Про відпустки» внесенні не були. Враховуючи вищезазначене, не вбачається правових підстав для зарахування часу перебування працівника у відпустці без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до пункту 66 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку».

Незгода позивача із п. 2 наказу від 27.03.2015 р. №212-КВ та протиправністю дій Антимонопольного комітету України по зменшенню йому календарних днів невикористаної щорічної відпустки для надання останньому при звільненні, зумовила звернення його до суду з даним позовом, при вирішенні якого виходить з наступного.

Главою V «Час відпочинку» Кодексу законів про працю України та Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено надання відпусток громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (стаття 1 цього Закону).

Зокрема, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам, а також порядок їх компенсації у разі звільнення особи, урегульовані приписами Закону України «Про відпустки».

Так, положеннями ч. 1 і 10 ст. 6 Закону №504/96-ВР зафіксовано, що, зокрема, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Згідно норми ч. 1 ст. 35 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. N 3723-XII державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

В свою чергу відповідно до Додатку 16 до Постанови Кабінету Міністрів України «Про віднесення деяких посад працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 14 серпня 2013 р. № 703 посада працівника Антимонопольного комітету, на якій перебував позивач протягом періоду з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р., відноситься до відповідної категорії посад державних службовців.

Як вбачається з наказу «Про звільнення ОСОБА_1.» від 27.03.2015 р. №212-КВ та заперечень Антимонопольного комітету України, невикористана частина щорічної основної відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р. (всього 257 календарні дні) складає 16 календарних днів.

Згідно даних розрахункового листа за березень 2015 року ОСОБА_1 при звільненні було виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 3 850,24 грн. (по 240,64 грн. за кожен день), що не заперечується відповідачем.

При цьому, відповідачем при розрахунку кількості днів невикористаної щорічної відпустки позивача за вказаний період не були враховані такі періоди: з 14.08.2014 р. по 15.09.2014 р. та з 22.09.2014 р. по 31.10.2014 р. (всього 73 календарні дні), а саме періоди коли ОСОБА_1 за ініціативою Антимонопольного комітету України на підставі п. 66 «Прикінцевих положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та ст. 26 Закону України «Про відпустки», перебував у відпустках без збереження заробітної плати (копії наказів відповідача про надання відпусток позивачу з наведених підстав сторонами до матеріалів справи не надавалися, однак факт наявності таких визнається обома сторонами).

Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, призначеному на 16.09.2015 р., при визначені стажу роботу ОСОБА_1 за період з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р., що дає право на щорічну відпустку, та відповідно кількість днів такої невикористаної відпустки на момент звільнення Антимонопольний комітет України керувався листом Міністерства соціальної політики України від 16.10.2014 р. №12037/0/14-14/13 «Про надання роз'яснення».

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд приходить до висновків про хибність правової позиції відповідача з огляду на наступне.

Випадки надання працівникові в обов'язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати визначені у ст. 25 Закону України «Про відпустки» (зокрема, за бажанням самого працівника).

Також, нормами ст. 84 Кодексу законів про працю України передбачено, що у випадках, передбачених статтею 25 Закону №504/96-ВР, працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Аналогічно в ст. 26 вказаного Закону №504/96-ВР зазначено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

При цьому згідно абз. 2 п. 66 «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 р. №719-VII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Також надано право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Установлено, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів:

- положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються;

- до працівників, які перебувають у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до цього Закону, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, встановлені статтею 7 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", не застосовуються.

Таким чином, відповідно до вказаних вище норм, законодавець наділив керівників центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, правом, зокрема, щодо надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, без застосування статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (лише в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу).

З контексту наведених норм Закону вбачається, що надання відпустки без збереження заробітної плати протягом 2014 року мало здійснюватися лише з єдиною метою - забезпечення скорочення видатків.

Водночас, Закон №504/96-ВР та Кодекс законів про працю України містять спеціальні норми, які регулюють право особи на відпустку без збереження зарплати. Дію зазначених норм на момент внесення змін до прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» не було зупинено, не визнано неконституційними, а отже під час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 вони діяли та були обов'язковими для виконання суб'єктами відповідних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 цього ж Кодексу передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, зокрема, приписами норми ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Порядок обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначені статтею 9 зазначеного Закону.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються:

- час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина-інвалід підгрупи А" - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Дані норми Закону кореспондуються з п. 4 ч. 1 ст. 82 Кодексу законів про працю України.

Зазначені норми Кодексу та Закону №504/96-ВР відповідачем при прийнятті наказу від 27.03.2015 № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_1.», а саме в частині пункту 2, враховані не були.

При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці і на захист від безробіття.

Кожна людина, без якої-небудь дискримінації, має право на рівну плату за рівну працю.

Кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, гідну, що забезпечує, людини існування для нього самого і його сім'ї і доповнюване, при необхідності, іншими засобами соціального забезпечення.

За ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої в 1970 році), що ратифікована Україною відповідно до Закону України від 29.05.2001 р. №2481-III, передбачено, що угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку або про невикористання такої відпустки із заміною її компенсацією чи іншим чином відповідно до національних умов визнаються недійсними або забороняються.

Крім того, в ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Кечко проти України» Суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Виходячи із міжнародних стандартів у галузі права та загальних його принципів, суд вважає, що право працівника на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку за наявності передбачених для того законом підстав, є логічно обумовленим та прямо похідним від права на отримання самої оплачуваної відпустки. Крім того, виплата компенсації за невикористану відпустку за своєю суттю є відповідною гарантією з боку держави, яка визнає за особою право одержати грошову винагороду замість належних їй днів відпочинку, які не були використані.

Таким чином, з огляду на вищенаведене та з урахуванням того, що Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» не було внесено змін до відповідних статей інших законів про порядок обчислення стажу, що дає право на отримання щорічної відпустки, суд вбачає протиправність дій відповідача щодо неврахування до стажу позивача, що дає право на таку відпустку, календарних днів за періоди перебування ОСОБА_1 у відпустах без збереження заробітної плати за ініціативою роботодавця (Комітету).

Які наслідок кількість календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 за 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р. становить 257 календарних дні (в тому числі 73 доби - за періоди з 14.08.2014 р. по 15.09.2014 р., з 22.09.2014 р. по 31.10.2014 р.). З врахуванням того, що відповідачу було виплачено грошову компенсацію лише за 16 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р. у сумі 3 850,24 грн., станом на дату звернення до суду кількість днів, яка не компенсована, становить 58 дні.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій Антимонопольного комітету України щодо зменшення ОСОБА_1 на 5-ть календарних днів розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку в період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р.; внесення змін до пункту 2 наказу в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27.03.2015 № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_1.» в частині «збільшення з 16 до 21 календарного дня щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015»; нарахування ОСОБА_1 компенсації за 5 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015 в сумі 1 203,20 грн.

Що ж до позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача виплатити йому суму компенсації за 5-ть календарних днів невикористаної щорічної відпустки, то суд вважає їх наразі передчасними, а тому відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1. підлягають частковому задоволенню.

Частиною 3 ст. 94 КАС України визначено, що, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Антимонопольного комітету України в частині зменшення ОСОБА_1 на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку в період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р.

Зобов'язати Антимонопольний комітет України внести зміни до пункту 2 наказу від 27.03.2015 р. №212-ВК «Про звільнення ОСОБА_1.» шляхом збільшення ОСОБА_1 з 16 до 21 календарного дня невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р.

Зобов'язати Антимонопольний комітет України нарахувати ОСОБА_1 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 р. по 31.03.2015 р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 04107, АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 54,81 грн. з Державного бюджету України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Федорчук А.Б.

Суддя Шулежко В.П.