Справа № 10064/10/1070
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2011-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2011 року 10064/10/1070

Київський окружний адміністративний суд, у складі головуючого - судді Лисенко В.І., суддів - Щавінського В.P., Журавля В.О., при секретарі судового засідання Варданян О.В., за участю представників від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_4

до Державного комітету України у справах національностей та релігій

про визнання неправомірним та скасування рішення, а також зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянка ОСОБА_3 ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій (далі - відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 01.12.2010 № 588-10, а також про зобовязання відповідача розглянути заяву позивача про надання статусу біженця у відповідності з процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у звязку з наявністю цілком вагомих причин, які унеможливлювали його повернення до країни громадянства, він звернувся до відповідача із заявою про надання статусу біженця, однак, на думку позивача, останнім прийнято необгрунтоване рішення про відмову у наданні статусу біженця. Крім того, як стверджує позивач, оскаржуване рішення не містить жодних пояснень про причини відмови у наданні йому статусу біженця, суперечить чинному законодавству України, а співбесіда, після подачі заяви та заповнення анкети, була проведена з порушенням вимог чинного законодавства. У судовому засіданні представник пошвача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити адміністративний позов.

Відповідач позову не визнав. Його представник у судовому засіданні вказав, що рішення відповідачем прийнято правомірно, оскільки позивачем не надано докази та факти його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, тощо. Крім того, до прибуття в Україну, ОСОБА_4 перебувала в Росії, тобто, в третій безпечній країні, однак до органів міграційної служби Російської Федерації із заявою про надання статусу біженця не зверталась, що є відповідно до абзацу 7 статті 10 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІІІ «Про біженців» підставою для не надання такого статусу. Таким чином, відповідач вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та таким, що прийняте у межах та на підставі чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

У вересні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до Управління міграційної служби у м. Києві із заявою про отримання статусу біженця від 17.09.2009 № 48 (а.с.39), до якої додала анкету, в якій зазначила, що народилася у м. Самарканд, республіка Узбекистан, є громадянкою ОСОБА_3, одружена, не є членом партійних, релігійних, військових або інших громадських організацій, безпартійна, віросповідання - іслам, має чоловіка та дггеш Підставою залишення країни свого ш^&тійного проживання позивач зазначив - побоювань; стати жертвою переслідування.

ЗО вересня 2009 року Управлінням міграційної служби у м. Києві із позивачем проведено співбесіду, що підтверджується протоколом від 30.09.2009 (а.с.47). За результатами розгляду особової справи ОСОБА_4, Управлінням міграційної служби м. Києві було прийнято рішення від 08.10.2009 № 856 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2010 вищевказане рішення скасовано та зобовязано Управління Міграційної служби у м. Києві прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_4

У червні 2010 року позивач звернувся до Відділу міграційної служби у Київській області із заявою про надання статусу біженця.

З червня 2010 року Відділом міграційної служби у Київській області проведено з ОСОБА_4 співбесіду, що підтверджується протоколом від 03.06.2010 (а.с.36). Під час співбесіди позивач зазначив, що покинув країну постійного місця проживання у 2007 році, та направився до м. Москви Російської Федерації, де знаходився протягом 2 років, та у вересні 2009 року відїхав разом з сімєю до України.

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_4 №16/2010 головним спеціалістом - юристом Відділу міграційної служби у Київській області ОСОБА_5 складено висновок про відмову у наданні позивачу статусу біженця.

1 грудня 2010 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця від 01.12.2010 № 588-10 відповідно до абзацу пятого статті 10 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІИ «Про біженців».

Підставою для відмови у наданні позивачу статусу біженця стала відсутність обґрунтованих побоювань з боку позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

14 грудня 2010 року позивачу було вручено повідомлення Відділу міграційної служби у Київській області від 08.12.2010 № 41 про відмову в наданні статусу біженця.

Не погоджуючись з рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІІІ «Про біженців» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 13 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІП «Про біженців» розгляд заяви про надання статусу біженця здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. У разі потреби строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву,

але не більше ніж до трьох місяців.

Працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо надання або відмови у наданні статусу біженця.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІП «Про біженців» рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Частиною тринадцятою статті 14 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІІІ «Про біженців» визначено, що якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містак Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Статтею 10 Закону України від 21.06.2001 № 2557-ІІІ «Про біженців» визначено умови, за яких статус біженця не надається, зокрема, згідно абзацу сьомого статті 10 цього Закону, статус біженця не надається особі, яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні; яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що ОСОБА_4 проживала в ОСОБА_3 разом з сімєю. Після того, як у 2004 році в м. Ташкенті стався вибух, до будинку батьків чоловіка ОСОБА_4 прийшли озброєні люди та почали питати про чоловіка позивача. Потім спецслужби забрали позивача до відділку, тримали протягом двох діб та відпустили після надання позивачем інформації про свого чоловіка та номеру телефону. Згодом, працівники спецслужби зателефонували до чоловіка ОСОБА_4 та вимагали, щоб він терміново зявився, у звязку з чим він почав переховуватись, відчуваючи загрозу життю. Через деякий час, чоловік ОСОБА_4 зявився до відділку та дав пояснення, чому був відсутній, а згодом йому запропонували співпрацювати з органами спецслужби. Чоловік ОСОБА_4 вирішив виїхати в Росію та працювати там нелегально. Згодом, спецслужби ОСОБА_3 почали приходити до батьків чоловіка ОСОБА_4 та запитувати про його місце проживання, засоби звязку. Після вищезазначених подій, 17 грудня 2007 року ОСОБА_4 покинула країну своєї громадянської належності та виїхала з дітьми в Росію до чоловіка. Перебуваючи в Москві, ОСОБА_4 відчула загроз)' життю та вирішила виїхати з Росії. 7 вересня 2009 року ОСОБА_4С прибула до України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заборони органів державної влади ОСОБА_3 на виїзд ОСОБА_4 з ОСОБА_3 до м. Москви (Російської Федерації) не було, про що позивач зазначив в анкеті для надання статусу біженця (а.с.41).

Прибувши з ОСОБА_3 до Російської Федерації, ОСОБА_4 до органів міграційної служби з клопотанням про надання їй статусу біженця не зверталась, проживала в м. Москві протягом 2 років, про що зазначила під час співбесіди з посадовою особою Відділуміграційної служби у Київській області. Доказів того, що стосовно позивача піл перебування в Російській Федерації^здійснювалось переслідування з боку компетентних органів ОСОБА_3 позивачем не надано і судом не встановлено. Тобто, до приб/т:я з Україну з наміром набуття статусу біженця позивач перебував в третій безпечній країні. Пгз цьому, доказів переслідування за ознаками раси, релігійних переконань або політичних поглядів у вказаній країні позивач не надав.

За таких обставин, оскільки після виїзду з ОСОБА_3 ОСОБА_4 перебула на території Російської Федерації та не зверталась до державних органів Російської Федерації з клопотанням про визнання її біженцем чи надання притулку, враховуючи той факт, що позивачем не наведено доказів його переслідування, завдання фізичних страждань, відсутність таких обставин щодо його близьких та родичів, а також те, що позивач не перебуває в релігійних, партійних та інших організаціях, суд вважає, що оскаржуване позивачем рішення є таким, що прийнято відповідачем на підставі та у межах чинного законодавства України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про скасування рішення відповідача про відмову у наданні статусу біженця від 01.12.2010 № 588- 10 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 11, 14, 69-72, 86, 94, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки встановленими статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Лисенко В.І.

Судді: Журавель В.О.

ОСОБА_6

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 31 березня 2011 р.