Справа № 2а-1204/09
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2010-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2010 р. Справа № 24119/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Шавеля Р.М.

Суддів Носа С.П. , Каралюса В.М.

при секретарі судового засідання Когутич Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 12.03.2010р. у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання розпорядження незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

17.03.2009р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому, із врахуванням поданої під час розгляду справи заяви про уточнення позовних вимог, просила скасувати розпорядження міського голови м.Тернополя № 405-к від 25.12.2008р. «По особовому складу»та № 55-к від 23.02.2009р. «По особовому складу»; поновити позивача у Департаменті економіки, підприємництва та управління комунальним майном на посаді заступника директора Департаменту економіки, підприємництва та управління комунальним майном начальника управління комунальної власності з 21.02.2009р.; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.02.2009р. по 19.02.2010р. в розмірі 20307 грн. 92 коп.; допустити негайне виконання судового рішення (а.с.2-5, 74).

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 12.03.2010р. заявлений позов задоволено частково; визнані протиправними і скасовані розпорядження міського голови м.Тернополя № 405-к від 25.12.2008р. «По особовому складу»та № 55-к від 23.02.2009р. «По особовому складу»в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління комунальної власності Тернопільської міської ради за п.1 ст.40 КЗпП України; зобовязано відповідача поновити позивача на посаді начальника управління комунальної власності Тернопільської міської ради з 21.02.2009р.; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 10600 грн. 20 коп. різниці середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обовязкових платежів; постанова суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення різниці середньомісячного заробітку за один місяць в розмірі 757 грн. 15 коп. допущена до негайного виконання (а.с.98-102).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, постанову суду оскаржила позивач ОСОБА_1, яка покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині, просить постанову суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середньої заробітної плати в розмірі 9707 грн. 72 коп. скасувати; стягнути з відповідача на її користь 9707 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу; скасувати постанову суду в частині її поновлення на посаді начальника управління комунальної власності Тернопільської міської ради з 21.02.2009р.; поновити її у Департаменті економіки, підприємництва та управління комунальним майном на посаді заступника директора Департаменту економіки, підприємництва та управління комунальним майном начальника управління комунальної власності з 21.02.2009р.; в іншій частині постанову суду залишити без змін (а.с.108-110).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що після звільнення позивач працювала у Тернопільському національному економічному університеті по сумісництву (з 2005 року), що не було новим місцем праці, через що заробіток з цієї діяльності не повинен враховуватися при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім цього, управління комунальної власності Тернопільської міської ради, де судом поновлено позивача, є неліквідованим, однак в Єдиний державний реєстр внесено запис про його припинення, повноваження керівника передано ліквідатору, розпочато процедуру реорганізації та скорочення штату працівників, що включає їх подальше вивільнення. Правонаступник вказаного управління діє як окрема юридична особа, посади заступників директора Департаменту економіки, підприємництва та управління комунальним майном є тотожними з посадами начальників колишніх управлінь. Таким чином, посада, яку позивач обіймала до проведення реорганізації, скорочена не була, а з тими ж функціональними обовязками передана в створений внаслідок реорганізації Департамент.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Із змісту постанови суду першої інстанції убачається, що частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд врахував отримувану позивачем оплату праці в Тернопільському національному економічному університеті; також позивача поновлено на посаді, яку вона займала до звільнення, оскільки зазначене управління комунальної власності не є ліквідованим

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, слід вважати правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.7 ст.9 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Розглядаючи заявлений позов, суд першої інстанції підставно виходив з того, що спір торкається звільнення позивача з публічної служби, і розглядувані відносини регулюються спеціальним законодавством Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до ст.7 якого на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно з ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як слідує з розяснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Як слідує з копії трудової книжки позивача, остання з 01.09.2009р. прийнята на посаду доцента кафедри економіки підприємств і корпорацій Тернопільського національного економічного університету за основним місцем праці (а.с.57-65); згідно довідок вказаного учбового закладу з лютого по червень 2009 року позивач отримувала заробітну плату за сумісництвом, а з вересня цього року за основним місцем праці (а.с.56, 86).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що при виконанні трудових обовязків за сумісництвом після звільнення з роботи за основним місцем праці, особа не може вважатися такою, що продовжує працювати за сумісництвом, оскільки за змістом закону сумісники - це особи, які виконують, окрім основної у вільний від неї час, й іншу роботу на умовах трудового договору в того самого чи іншого роботодавця.

Таким чином, після звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління комунальної власності Тернопільської міської ради, її роботу в Тернопільському національному економічному університеті слід вважати новим (основним) місцем праці, а відтак отриманий заробіток від такої роботи правомірно врахований судом при визначенні різниці середньомісячного заробітку за розглядуваний період.

Окрім цього, відповідно до рішення сесії Тернопільської міської ради № 5/20/1 від 21.08.2008р. «Про внесення змін в рішення міської ради щодо структури Тернопільської міської ради»внесено зміни в додаток № 1 до рішення міської ради № 5/1/11 від 11.08.2006р. «Про виконавчі органи та структуру міської ради», зокрема, до управлінь та відділів, що підлягають реорганізації, включено управління комунальної власності, а до самостійних департаментів, управлінь та відділів, що створюються Департамент економіки, підприємництва та управління комунальним майном (а.с.8-9).

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців управління комунальної власності Тернопільської міської ради не виключено з вказаного реєстру (а.с.41-42).

Чинним законодавством (ст.240-1 КЗпП України) встановлено лише один випадок, коли працівника, звільненого без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, неможливо поновити на попередній роботі внаслідок повної ліквідації підприємства, установи або організації: такий працівник визнається таким, якого було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України.

Аналогічне розяснення міститься і у п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Тобто, у випадку, коли підприємство, установа або організація не є ліквідованими (а управління комунальної власності Тернопільської міської ради не ліквідовано і продовжує свою діяльність), на час розгляду справи судами першої та другої інстанцій залишається включеним до Єдиного державного реєстру, продовжує володіти цивільною правоздатністю і дієздатністю, інша юридична особа не набула її прав та обовязків, підстави для поновлення особи в новоствореній організації (а саме Департаменті економіки, підприємництва та управління комунальним майном) є відсутніми.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 12.03.2010р. у адміністративній справі № 2а-01/10/1915 залишити без задоволення, а вказану постанову суду без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя < підпис >ОСОБА_2
Судді< підпис > < підпис > ОСОБА_3 ОСОБА_4

< Текст >