Справа № 813/5619/15
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року № 813/5619/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Косів М.Б.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача 2 ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Держземагенства у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Ставчанська сільська рада про зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Держземагенства у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Ставчанська сільська рада, в якому просить зобовязати Головне управління Держгеокадастру України у Львівській області, як правонаступника Головного управління Держземагенства України вчинити дії щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею орієнтовно 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на угіддях-сіножаті із земель запасу за межами населеного пункту в термін один місяць з дати вступу у законну силу рішення суду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.02.2015 позивач звернувся до Головного управління Держземагенства у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Однак, листом від 24.03.2015 відповідач відмовив у цьому зазначивши, що відповідно до доручення Віце-премєр-міністра України №37732/0/1-14 від 08.10.2014 та рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14.10.2014 Головне управління Держземагенства у Львівській області при прийнятті рішень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності враховує обовязковість погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з органами місцевого самоврядування. Оскільки, листом від 05.03.2015 №62 Ставчанська сільська рада не погодила надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то відповідачем відмовлено у наданні такого дозволу.

Позивач зазначає, що ст.118 Земельного кодексу України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та що наведені відповідачем підстави не відповідають вказаній нормі закону, а тому, відмова ГУ Держземагентства у Львівській області в наданні дозволу на розробку документації зі землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність безпідставна, надана всупереч нормам чинного законодавства, тому просить зобовязати відповідача вчинити дії щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, вказаних в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вказав, що Головне управління Держземагенства у Львівській області при прийнятті рішень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності враховує обовязковість погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з органами місцевого самоврядування. У звязку з тим, що Ставчанська сільська рада не погодила надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_4, то Головним управлінням Держземагенства у Львівській області правомірно відмовлено у наданні такого дозволу. Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив. Зазначив, що частина земельної ділянки, з приводу якої виник спір, належить до земель сільськогосподарські угіддя пасовища (землі запасу), які передбачені для випасання худоби. Відповідно зазначені землі використовуються жителями Ставчанської сільської ради для випасання худоби, кіз та гусей, тобто такі землі використовуються за цільовим призначенням. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встанови такі факти та правовідносини.

23.02.2015 ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держземагенства у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (надалі ОСГ) розміром біля 2,0 га із земель запасу державної власності, не наданих у власність та користування, угіддя-сіножаті.

За результатами розгляду клопотання, Головне управління Держземагенства у Львівській області листом від 24.03.2015 №31-13-0.5-5877/2-15, керуючись ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відмовило у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відмова обґрунтована тим, що відповідно до доручення Віце-премєр-міністра України №37732/0/1-14 від 08.10.2014 та рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14.10.2014 Головне управління Держземагенства у Львівській області при прийнятті рішень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності враховує обовязковість погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з органами місцевого самоврядування. Оскільки, листом від 05.03.2015 №62 Ставчанська сільська рада не погодила надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то Головним управлінням Держземагенства у Львівській області відмовлено у наданні такого дозволу.

Позивач вважаючи, що йому протиправно відмовили у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства звернувся до суду та просить зобовязати Головне управління Держгеокадастру України у Львівській області, як правонаступника Головного управління Держземагенства України вчинити дії щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею орієнтовно 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Вирішуючи спір, суд виходив з такого.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною закону. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету ОСОБА_6 України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 р. №442 утворено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_6 України від 14.01.2015 року визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом ОСОБА_6 України через Віце-премєр-міністра України ОСОБА_6 регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно з п.7 зазначеного Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Судом встановлено, що позивачем у відповідності до вимог Земельного кодексу України до Головного управління Держземагенства у Львівській області подавалось клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром біля 2,0 га із земель запасу державної власності, не наданих у власність та користування, угіддя-сіножаті.

Відповідно до доручення Віце-премєр-міністра України №37732/0/1-14 від 08.10.2014 з 15 жовтня 2014 територіальним органам Держземагенства доручено обовязково направляти на розгляд до місцевих рад питання щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою.

Також, п.2.1 Рішення колегії Держземагенства України від 14.10.2014 №2/1 під час розгляду клопотань про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у триденний строк з дня отримання відповідних клопотань надсилати органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування.

В матеріалах справи міститься лист Ставчанської сільської ради від 05.03.2015 №62, з якого видно, що Ставчанська сільська рада не погоджує надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром біля 2,0 га із земель запасу державної власності.

Пунктом 2.3. вказаного вище Рішення колегії Держземагенства України від 14.10.2014 №2/1 визначено, що в разі надходження у десятиденний строк від органу місцевого самоврядування мотивованих заперечень стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які безпосередньо передбачені законом, зокрема ч.7 ст. 118 та ч.3 ст. 123 Земельного кодексу України, відмовляти заявникові у задоволенні відповідного клопотання.

Враховуючи доручення Віце-премєр-міністра України №37732/0/1-14 від 08.10.2014 та рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14.10.2014 про те, що при прийнятті рішень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності територіальні управління Держземагенства України повинні враховувати обовязковість погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з органами місцевого самоврядування, відповідачем 24.03.2015 листом №31-13-0.5-5877/2-15 відмовлено ОСОБА_4 в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки Ставчанська сільська рада не погодила надання такого дозволу.

Однак, суд зазначає, що позивачем вказана відмова не оскаржується, а позивач просить вчинити дії щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею орієнтовно 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

З даного приводу суд зазначає, що за своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_6 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_6 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У відповідності по п.10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Частина 3 ст. 123 ЗК України передбачає, що відповідач, розглядаючи клопотання дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Також вказаною нормою передбачено підстави відмови у наданні такого дозволу.

Тож, оскільки позивачем не оскаржується відмова Головного управління Держземагенства у Львівській області про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, що викладена у листі від 24.03.2015 №31-13-0.5-5877/2-15, суд не може зобов'язати орган виконавчої влади вчинити конкретні дії, зокрема надати дозвол на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею орієнтовно 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, оскільки є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності своїх дій не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 94 КАС України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Р.М. Брильовський