Справа № 806/793/14
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Київ К/800/46723/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2014 року

у справі № 806/793/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2014 року у справі № 806/793/14, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2014 року, позовні вимоги задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 27.01.2014 року № , № .

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами документальної планової виїзної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року, відповідачем складено акт від 30.12.2013 року № 322/1362/17-02/НОМЕР_3, яким встановлено порушення, зокрема, п. 138.1 ст. 138, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи Фізичних осіб в розмірі 20 953, 98 грн.; п. 1 частини другої ст. 6, п. 2 частини першої ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено показники чистого доходу, на який нараховується єдиний внесок, частини другої ст. 9 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено нарахування єдиного внеску в сумі 43 784, 58 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.01.2014 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність у загальному розмірі 65 676, 87 грн., № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем надходження сум реструктурованої заборгованості зі сплати податку з доходів фізичних осіб у загальному розмірі 26 702, 47 грн.

Підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про безпідставне віднесення позивачем до складу валових витрат суми сплачених відсотків за кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку щодо протиправного прийняття податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Аналіз даної норми дає підстави вважати, що до складу валових витрат включаються витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами або у вигляді орендної плати) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 22.09.2008 року позивач є власником нежитлового приміщення.

24.09.2008 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові будівлі та споруди.

Пунктом 1.1 вказаного договору встановлено, що даний договір забезпечує вимогу іпотекодержателя (ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), що випливає з кредитного договору № 012/110/375 від 23.09.2008 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем, повернути кредит у розмірі 200 000, 00 доларів США, сплатити проценти за користування ним, а також можливу неустойку, передбачену вказаними договорами.

Факт понесення позивачем витрат по сплаті відсотків за користування банківським кредитом підтверджується банківськими виписками та квитанціями.

Факт використання зазначених нежитлових будівель у господарській діяльності позивача підтверджується договорами оренди нежилого приміщення.

Відсутність зауважень податкового органу з приводу документального підтвердження понесення позивачем витрат по оплаті відсотків за кредитним договором та наявність в матеріалах справи платіжних (розрахункових) документів, дають підстави вважати, що зазначені витрати є документально підтвердженими.

Отже, висновки податкового органу про безпідставне віднесення позивачем до складу валових витрат суми сплачених відсотків за кредитом є помилковим, як наслідок, протиправними є нарахування з цих підстав грошових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено законні і обґрунтовані рішення, які постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області відхилити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.05.2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2014 року у справі № 806/793/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук