Справа № 815/168/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 р. Справа № 815/168/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Домусчі С.Д.
судді -Запорожана Д.В.
при секретарі - Полянській А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання прийняти рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з адміністративними позовами до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірними та скасування рішень №646-14 від 21.11.2014 року, №677-14 від 15.12.2014 року, №678-14 від 15.12.2014 року про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що він є громадянином Афганістану. До втечі з Афганістану проживав у Кабулі, був приватним підприємцем та працював з урядом та міжнародними організаціями. Внаслідок співпраці з державою та іноземними компаніями ОСОБА_1 піддався переслідуванням зі сторони руху «Талібан». Так, на нього та на його брата був скоєний напад. Окрім того, батька позивача було викрадено. Викрадачі вимагали від сім'ї великий викуп. Батько провів у полоні більше двох місяців та був визволений правоохоронними органами країни. Декілька членів злочинного угрупування були заарештовані, інші втекли. Злочинці хотіли помститися сім'ї позивача, внаслідок чого був викрадений чоловік сестри позивача та через деякий час його знайшли мертвим. Побоюючись подальшої помсти зі сторони злочинного угрупування позивач та його сім'я втекли з Афганістану. ОСОБА_1 вказував, що на даний момент він, як і раніше, не може повернутися на батьківщину. У країні зберігається загроза життю та безпеці позивача. Через те, що в Афганістані зберігається активність злочинних угрупувань, позивач може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням та члени родини можуть бути вбиті або викрадені.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що вона є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул. Основною причиною виїзду з країни громадянського походження було те, що її син ОСОБА_1 був приватним підприємцем та працював з урядом та міжнародними організаціями. Внаслідок співпраці з державою та іноземними компаніями родина піддалась переслідуванням зі сторони руху «Талібан», її чоловіка захопили злочинні угрупування, за звільнення чоловіка злочинці вимагали викуп. Представники правоохоронних органів знайшли та звільнили чоловіка ОСОБА_3. Також позивач зазначила, що злочинцями був викрадений чоловік доньки, за його звільнення теж вимагали гроші. ІНФОРМАЦІЯ_1 зятя ОСОБА_3 було вбито. Після всіх цих подій позивач вирішила покинути країну громадянської належності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що вона є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул. ОСОБА_2 проживала в одному будинку з батьками та родиною чоловіка. В грудні 2009 року батько чоловіка зник, пізніше з'ясувалося, що його викрали невідомі люди, які були представниками руху «Талібан». Батько чоловіка мав власну фірму, яку на той час очолював її чоловік, фірма займалась доставкою вантажів. Таліби вимагали за звільнення 80 тис. доларів США, але родина могла заплатити тільки 40 000 доларів США. Цю суму й було сплачено, але таліби відмовились звільняти батька чоловіка, і після цього чоловік звернувся до поліції. Поліція провела операцію по звільненню батька, і після цього почалися певні проблеми. Через деякий час на автомобіль чоловіка був скоєний напад, а пізніше був викрадений чоловік сестри ОСОБА_2, якого згодом знайшли вбитим. Після всіх цих подій вся родина вирішила покинути Афганістан.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року справи за вказаними позовами об'єднані в одне провадження.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що вважає подані позови необґрунтованими.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано неправомірними та скасовано рішення ДМС України №646-14 від 21.11.2014 року, №677-14 від 15.12.2014 року, №678-14 від 15.12.2014 року.

Зобов'язано ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 біженцями.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги ДМС України, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул. За національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, іншими мовами не володіє. За сімейним станом одружений на громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3., має двох дітей доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4. та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5. ОСОБА_1 має вищу освіту. В період з 1988 - 2000 роки позивач навчався в ліцеї Нодирья в м. Кабул. В 2001 році ОСОБА_1 вступив до інституту «Кордан» на факультет бізнесу, який закінчив в 2005 році. В період з 2005 по 2010 роки іноземець очолював приватну родинну фірму «Назір Яма Транспортейшн», в якій працював разом з рідним братом ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6. Фірма «Назір Яма Транспортейшн» була створена рідним батьком позивача - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7. ОСОБА_1 не був членом жодної політичної партії.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 з Афганістану вилетів 15.11.2010 року літаком, авіарейсом м. Кабул (Афганістан) м. Москва (Російська Федерація). При виїзді мав національний паспорт з візою до Російської Федерації строком на три місяці. На території Росії позивач пробув 10 діб, проживав у квартирі посередника. 24.11.2010 року ОСОБА_1 виїхав на мікроавтобусі в напрямку російсько-українського кордону, державний кордон України позивач перетинав пішки, нелегально поза пунктом пропуску. Після потрапляння до України ОСОБА_1 виїхав автомобілем до м. Харків, звідки легковим автомобілем дістався до м. Одеси.

ОСОБА_1 покинув Афганістан 15.11.2010 року разом з родичами: дружина - ОСОБА_2, батько - ОСОБА_7, мати - ОСОБА_8, сестри - ОСОБА_9, ОСОБА_10, дружина брата - ОСОБА_11.

У відповідності до протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_1 від 09.09.2014 року, в Одесі залишились проживати батьки, дружина, діти та сестра ОСОБА_12. Дружина брата з дітьми, брат та дві сестри поїхали до Німеччини.

При співбесіді з працівниками міграційної служби позивач зазначив, що проблеми на батьківщині у нього почались через те, що він займався комерційною діяльністю із компанією ISAF, та компанією Супрім, через це йому погрожували таліби, зокрема, обстріляли з автоматів його машину. Потім почали переслідувати брата ОСОБА_13, погрожували йому. Після того взяли у полон батька, та вимагали 180 тис. доларів, позивач віддав їм всю суму, але таліби не відпустили батька, тому позивач звернувся до правоохоронних органів та з їх допомогою звільнили батька. Позивач зазначив, що на підтвердження переслідувань родини свідчать докази: документи в міліції Кабула, де зафіксовано події щодо викрадення батька, компакт-диск, де міститься відео про звільнення батька.

Після звільнення батька, як вказав позивач працівникам міграційної служби, родині погрожували по телефону, а потім вбили чоловіка сестри ОСОБА_12 - ОСОБА_14.

Відтак, 02.12.2010 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

10.09.2014 року за результатами розгляду особової справи ODS 10/259 громадянина ОСОБА_1 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.11.2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 646-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

ОСОБА_8 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, район Деафгонан. За національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка-сунітка. Рідна мова - дарі, іншими мовами не володіє. Одружена з громадянином Афганістану ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7. ОСОБА_8 має неповну середню освіту. В період з 1961 по 1967 роки навчалась в школі Бібі Маро в м. Кабул. До моменту виїзду з країни позивач не працювала, була домогосподаркою. ОСОБА_8 не була членом жодної політичної партії.

ОСОБА_8 покинула Афганістан 15.11.2010 року разом з родичами: чоловік - ОСОБА_7, син - ОСОБА_1, донька - ОСОБА_9, донька - ОСОБА_10, дружина сина - ОСОБА_11, дружина сина - ОСОБА_2.

ОСОБА_8 вилетіла літаком разом з чоловіком та дочкою, рейсом Кабул - Москва (РФ), прямий рейс, без транзиту.

Національний паспорт та гостьова 3-х місячна віза були оформлені через транспортну фірму «Назір, Яма, Компані» Компані (NYC), за 27 діб. ОСОБА_8 з Афганістану вилітала разом із чоловіком та дочкою. До Москви прибули 15.11.2010 року. В аеропорту зустріли посередники, розмістили у квартирі, на якій перебували приблизно 7-8 діб. 23.12.2010 року вночі переходили пішки кордон, поза пункту пропуску. Наприкінці шляху ОСОБА_8, чоловіка та доньку чекали інші автомобілі, на якій 25.12.2010 року потрапили до України.

Причиною виїзду з країни громадянського походження при співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_8 вказала захоплення в полон чоловіка та переслідування родини злочинними угрупуваннями.

17.01.2011 року ОСОБА_8 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи ODS 11/09 громадянки ОСОБА_8 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови громадянці ОСОБА_8 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.12.2014 року рішенням Державної міграційної служби України №678-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

ОСОБА_2, є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, району Шахрара. За національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка - сунітка. Рідна мова - дарі, володіє англійською та урду, має середню освіту. В період з 1986 - 2005 рр. навчалась в школі «Бібі Фатума Захра» в м. Пешавар (Пакистан). З 2005 по 2006 рік навчалась в ліцеї «Заруна» в м. Кабул. В 2006 році позивач вступила до Кабульського університету, в 2007 році покинула навчання через те, що вийшла заміж. В період з 2007 року до моменту виїзду з країни - 15.11.2010 року особа ніде не працювала, була домогосподаркою. ОСОБА_2 не була членом жодної політичної партії.

ОСОБА_2 вилетіла з Афганістану 15.11.2010 року літаком, авіарейсом м. Кабул - м. Москва (Російська Федерація). При виїзді мала національний паспорт з візою до РФ. В Росії позивач пробула до 24.11.2010 року, проживала в квартирі посередника, потім на автомобілі виїхала до кордону з Україною, який перетинала пішки поза пунктом пропуску. До м. Одеси ОСОБА_2 прибула 25.11.2010 року легковим автомобілем до проминку Авангард.

Причиною виїзду з країни громадянського походження при співбесіді з співробітниками міграційної служби ОСОБА_2 вказала на обставини щодо викрадення батька чоловіка та вбивство чоловіка сестри її чоловіка.

21.12.2010 року ОСОБА_2 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні.

24.11.2014 року, за результатами розгляду особової справи ODS 10/272 громадянки ОСОБА_2 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.12.2014 року рішенням Державної міграційної служби України №677-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звертались до суду з адміністративними позовами до ДМС України про визнання рішень ДМС України від 06.12.2012 року №764-12, №766-12, №737-12, відповідно, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та їх скасування, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року справі №815/578/13-а (яку залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 року) адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково: вказані рішення визнано протиправними та скасовано. Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року встановлено, що вже під час судового розгляду ОСОБА_1 звернувся з листом до Управління безпеки поліції м. Кабулу 4-го району для підтвердження обставин викрадення свого батька - ОСОБА_7. На підтвердження вищевказаних обставин, Управління кримінального розшуку на запит Управління безпеки поліції м. Кабулу 4-го району надано відповідь, згідно якої зазначена інформація стосовно викрадення батька позивача та звільнення його з полону силами поліції була зареєстрована в управлінні, та на даний час знаходиться в архіві управління безпеки Афганістану. Зазначена інформація щодо викрадення ОСОБА_7, також була підтверджена наданим суду відеозаписом звільнення його з полону. ОСОБА_1 з 2005 року працював на посаді директора фірми «Назір Яма Транспортейшн»(NYC). Між фірмою «Назір Яма Транспортейшн»(NYC перевізник) було укладено угоду про транспортування з фірмою «Супрім сайт сервіс» (Supreme - замовник), згідно якої займається поставкою послуг матеріально технічного забезпечення для клієнтів в Афганістані, перевізник займається послугами забезпечення сухопутним транспортом та наданням підготовлених кадрів, спеціалізованого обладнання, послугами з управління, що підтверджується наданим позивачем суду вищевказаним договором. За інформацією з відкритих компетентних джерел, фірма «Супрім сайт сервіс» є постачальником товарів для іноземних військових, в свою чергу логістичні компанії (такі як фірма «Назір Яма Транспортейшн»(NYC)), за співробітництво з зазначеною фірмою зазнавали утисків та переслідувань з боку представників радикального руху «Талібан».

Брату ОСОБА_1, який залишив Афганістан з тих самих причин, що і позивачі, надано статус біженця в Федеративній Республіці Німеччині.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність досліджених судом обставин, з врахуванням висновків постанови Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року у справі №815/578/13-а, вказує на протиправність оскаржуваних рішень.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з абзацом 6 ч.1 ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ця норма є імперативною.

Таким чином, у разі встановлення того факту, що особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, це є самостійною підставою для відмови цій особі у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Протягом розгляду справи ДМС України наполягало на тому, що до прибуття в Україну позивачі перебували в третій безпечній країні - Росії (а саме, в Москві) протягом 10 діб, але за захистом до міграційних органів цієї країни не зверталися.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2010 року позивачі легально вилетіли з Кабулу до Москви на підставі національних паспортів та гостьових віз (з трьохмісячним терміном дії) до РФ. Тобто, у позивачів була можливість легально перебувати на території РФ 3 місяці і під час цього перебування звернутися до міграційних органів РФ з заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Однак, через 10 днів після в'їзду до Росії позивачі нелегально направились до України, назвавши причиною залишення Росії ту, що в Україні перебуває колишній сусід позивачів - ОСОБА_15, який може допомогти в подальшому, в тому числі і з бізнесом (а.с.125 т. 1), що, на думку колегії суддів, свідчить не на користь позивачів, оскільки дає підстави вважати, що позивачі не тікали від небезпеки, а лише обирали для себе більш привабливіше місце для проживання.

Жодного обґрунтованого доводу стосовно того, що замість звернення до міграційних органів Росії з заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, під час легального перебування в цій країні позивачі обрали спробу отримати статус біженців або осіб, які потребують додаткового захисту після нелегального в'їзду до України вони не представили.

Отже, довід ДМС України про перебування позивачів в третій безпечній країні - Росії вбачається цілком обґрунтованим, тому, згідно з вищенаведеною нормою абзацу 6 ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що зазначеної підстави достатньо для скасування судового рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи повністю підтверджують доводи ДМС України про численні випадки суперечності інформації, наданої ОСОБА_1 під час співбесіди 17 грудня 2010 року (а.с.126-132 т.1), інформації, наданій ним під час співбесіди 09 вересня 2014 року (а.с.84-89 т. 1) відносно тих саме важливих обставин. Наприклад, під час співбесіди у 2014 році ОСОБА_1 повідомив, що він працював у внутрішній СБ Міністерства оборони Афганістану, а потім в Адміністрації Президента Афганістану. Однак, про це ОСОБА_1 не повідомляв під час співбесіди у 2010 році. На питання посадової особи ДМС України стосовно вказаної розбіжності в поясненнях, ОСОБА_1 замешкався та не надав відповіді (а.с.89 т.1).

Згідно п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; визначено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Наведене дає підстави для висновку, що заява ОСОБА_1 не є обґрунтованою у розумінні положення вказаної Директиви, але вказані доводи ДМС України також не були проаналізовані судом першої інстанції.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи та допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись п.п.1, 4 ч.1 ст. 202 КАС України, колегія суддів вважає необхідним, скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання прийняти рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.3 ч.1 ст. 198; п.1, п.4 ч.1 ст. 202; ч.2 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у задоволенні адміністративного позову до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень №646-14 від 21.11.2014 року, №677-14 від 15.12.2014 року, №678-14 від 15.12.2014 року про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 жовтня 2015 року.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: С.Д. Домусчі
Суддя: Д.В. Запорожан