Справа № 2а-5086/09/1770
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2010-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2010 р. Справа № 25531/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Пліша М.А.

Суддів Довгополова О.М. , Стародуба О.П.

при секретарі судового засідання Вітер І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Головного Управління державного казначейства України в Рівненській області про визнання дій неправомірними,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, Головного Управління державного казначейства України в Рівненській області в якому просив визнати неправомірними та такими, що порушили вимоги ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. «а» ч, 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.ст. З, 8. 9, 19.21, 24. 28, 40. 55. 63. 121 Конституції України, ст.ст. 5. 12. 15. Закону України «Про прокуратуру» дії та бездіяльність Генеральної прокуратури України, вчинені при отриманні, починаючи з 22.05.2007 року, скарг позивача відносно порушення його прав людини і громадянина, гарантованих Конституцією України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права під час утримання його з 05.06.2003 року по 18.09.2004 року в Харківському СІЗО № 27 та зобов'язати Генеральну Прокуратуру України провести ретельні перевірки по суті його скарг від 19.11.2008 року (вих. № 30/В-303 від 21.11.2008 року); 11.02.2009 року (вих. № 30/В-45 від 18.02.2009 року); 30.03.2009 року (вих. № 30/В-83 від 31.03.2009 року); 06.04.2009 року (вих. № 30/В-91 від 08.04.2009 року) та стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду Генеральною Прокуратурою України в розмірі 50000 гривень.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року в задоволенні позовних вимог щодо: визнання неправомірними, такими, що порушили вимоги ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 2 ч. 3 п. а) Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, ст.ст. 3. 8. 9. 19,21. 24, 28, 40, 55. 63. 121 Конституції України, ст.ст. 5. 12. 15. Закону України «Про прокуратуру» дії та бездіяльність Генеральної прокуратури України вчинені при отриманні, починаючи з 22.05.2007 року, скарг позивача відносно порушення його прав людини і громадянина, гарантованих: ст.ст. 3. 8. 19. 21. 24. 28. 40. 55. 63 Конституції України, ст.ст. З, 34, 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, ст.ст. 7, 10 ч. 1-3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, під час утримання позивача з 05.06.2003 р. по 18.09.2004 р. в Харківському СІЗО № 27 та зобов'язання Генеральної Прокуратури України провести ретельні перевірки по суті скарг позивача на його адресу: 19.11.2008 р. (вих. № 30/В-303 від 21.11.08 p.),. 11.02.2009 р. (вих. № 30/В-45 від 18.02.2009 р.) та від 30.03.2009 р. (вих. № 30/В-83 від 31.03.2009 p.). 06.04.2009 р. (вих. № 30/В-91 від 08.04.2009 р.) відмовлено. В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн. позовну заяву, ухвалою суду від 03 грудня 2009 року, залишено без розгляду.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку, вважає, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що ним до Генеральної Прокуратури України оскаржувались дії щодо порушення його прав під час його утримання в Харківському СІЗО №27 та в Київському СІЗО. Суд не взяв до уваги документальні підтвердження надані ним. Не відповідають дійсності твердження суду, що Генеральною прокуратурою України були розглянуті його скарги. Так як і не відповідають дійсності твердження суду, що з виправної колонії № 96 його звернення від 21.11.2008 року № 30/в-303 та від 15.01.2008 року № 30/в-16 у Генеральній прокуратурі України зареєстрованими не значаться.

З врахуванням цього просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою його позовні вимоги задовольнити в повному обємі.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вказав, що згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, на яку посилається позивач, зазначено, що кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Аналогічна норма закріплена і в ст. 2 ч.3 п. «а» Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що позивачем, в даній спірній ситуації, не вірно тлумачиться поняття - право на ефективний засіб юридичного захисту, яке він ототожнює з позитивним розглядом Генеральною прокуратурою України його скарг і фактично мається спір про порушення Генеральною прокуратурою України прав позивача при розгляді скарг.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що згідно ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Скарги позивача не стосувались органу чи посадових осіб куди вони направлялись для розгляду - прокуратури Харківської області та прокуратури м. Києва.

Крім того відповідно до Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України затвердженої наказом Генерального прокурора України від 28 грудня 2005 р. № 9 а саме п. 3.11. звернення громадян та юридичних осіб, які надійшли до Генеральної прокуратури України вперше і за ними не приймалися рішення прокурорами обласного рівня (первинні звернення), передаються в управління розгляду звернень та прийому громадян для розгляду і надсилання до підпорядкованих прокуратур (відповідних відомств) для вирішення.

Згідно ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

З врахуванням вище наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії Генеральної прокуратури України є правомірними, бо скарги позивача від 11.02.2009 року (супровідний лист від 18.02.2009 року за вих. №30/в - 45), від 30.03.2009 року (супровідний лист від 31.03.2009 року за вих. №30/в- 83) та від 06.04.2009 року (супровідний лист від 08.04.2009 року за вих. № 30/в-91) розглянені і на них надано відповіді.

Крім того судом першої інстанції встановлено, що звернення позивача від 19.11.2008 року (супровідний лист від 21.11.2008 року за вих. № 30/в- 303) згідно даних сектору приймання та опрацювання вхідної кореспонденції відділу забезпечення організації роботи з документами Секретаріату Генеральної прокуратури України до Генеральної Прокуратури України не надходило.

З огляду на це судом першої інстанції правильно зазначено, що підстав для зобов'язання Генеральної прокуратури України до проведення «ретельних перевірок скарг»позивача не має.

Тому враховуючи вище викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року у справі № 2а-5086/09 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Пліш М.А.

Судді Довгополов О.М. , Стародуб О.П.

Повний текст ухвали виготовлений 06.07.2010 року