Справа № 161/14639/14а,2а/161/579/14
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Справа № 876/10623/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Макарика В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації про визнання відмови неправомірною, зобов'язання провести перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В :

08.09.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації про визнання відмови неправомірною, зобов'язання провести перерахунок та виплату разової грошової допомоги, як інваліду війни 2-ї групи відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» в розмірі 8-и мінімальних пенсій за віком, встановленої абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням виплаченої суми.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправними дії управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 як інваліду війни другої групи щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік в розмірі, що не відповідає встановленому ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». Зобов'язано управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації здійснити виплату ОСОБА_1 недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік в розмірі 8 мінімальних пенсій відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням сплачених сум.

Не погоджуючись з прийнятою постановою її оскаржило управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації, в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану постанову.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке прийнято у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 183-2 цього Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право щорічно до 5 травня отримувати грошову допомогу відповідно до вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, розмір отриманої позивачем у 2014 році разової грошової допомоги до 5 травня не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки встановлений Постановою КМУ № 102 від 16 квітня 2014 року.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають фактичним обставинам справи та є вірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно Законом України про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать Конституції України, Бюджетного кодексу України та Закону України «Про державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10 рп/2008 - нормою Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» зупинено на 2008 рік дію ст.ст. 12, 13, 14 та 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту».

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Тобто рішення Конституційного Суду України не має зворотньої дії в часі.

Згідно п. 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено: «Установити, що норми і положення статтей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 13, ст. 178 із наступними змінами), статтей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 4, ст. 94 із наступними змінами), Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 15, ст. 111 із наступними змінами), статтей 14, 22, 37 та 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 29, ст. 399 із наступними змінами), пункту «ж» частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 4, ст. 19 із наступними змінами), статей 12, 13, 14, 15 та 16 від 16 квітня 2014 року №102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425 із наступними змінами), статті 43 Гірничого закону України (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 50, ст. 433 із наступними змінами), статей 6-1, 6-2, 6-3 та 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (Відомості Верховної Ради України, 2000 р., № 24, ст. 182 із наступними змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.»

Однак, п. 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» набув чинності з 03.08.2014 р. і тому з цього часу слід застосовувати відповідні виплати у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Оскільки вказані норми, якими обмежувалась дія ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 3551-XII від 22.10.1993 року набрали чинності з 03.08.2014 р., то у 2014 році ст. 13 цього Закону діяла у редакції відповідно до якої, щорічно до 5 травня інваліду війни 2-ї групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Однак всупереч приписів даної статті відповідачем дана допомога позивачу виплачена відповідно до постанови КМ України № 102 від 16.04.2014 року «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Колегія суддів вважає, що виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у 2014 році виплата такої допомоги здійснювалась відповідачем у невідповідності до чинного законодавства.

Окрім цього відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при нарахуванні та виплаті щорічної одноразової грошової допомоги позивачу, слід виходити із розміру мінімальної пенсії за віком встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на думку колегії суддів не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого ч. 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у 2014 році встановлювались Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік».

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання про підставність позовних вимог щодо стягнення недоплаченої разової щорічної грошової допомоги до 5-го травня як інваліду війни 2-ї групи за 2014 рік.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в цілому суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року у справі № 161/14639/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді Н.М. Судова-Хомюк

І.В. Глушко