Справа № 815/3822/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3822/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Андрухіва В.В., судді Єфіменка К.С., судді Левчук О.А., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 03.04.2015 року № 246-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що в 2013 року вона звернулася до органів міграційної служби з заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 03.04.2015 року № 246-15 їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка отримала 24.06.2015 року. Позивачка зазначає, що відповідач приймав рішення щодо неї протягом двох з половиною років, чим грубо порушив встановлені законодавством строки. Крім того, працівниками ДМС у довідці про звернення за захистом в Україні № 0002571 зазначено, що вона є громадянкою ОСОБА_2 ОСОБА_3, тим самим визнавши неіснуючу республіку. Цим позивач неправильно визначив країну походження заявника. Позивачка не може повернутися на територію Грузії, оскільки в неї відсутні документи, які підтверджують громадянство Грузії та існує ризик депортації з території Грузії як етнічної вірменки. Також відповідач не врахував, шо позивачка є сиротою, жодних звязків з батьківщиною не має, є одинокою вагітною жінкою.

Позивачка в судове засідання не зявилась, повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи у встановленому законом порядку, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення, згідно яких заперечує проти задоволення позовних вимог, вважаючи його необгрунтованим, та просила відмовити у задоволенні позову повністю. Свої заперечення відповідач обгрунтував тим, що проаналізувавши правдоподібність тверджень позивачки при зверненні за захистом, відповідач дійшов висновку про сумнівність її доводів через відсутність в перевіреній інформації по країні походження існування переслідувань вірмен з боку абхазького народу. Відповідач вважає, що позивачка цілеспрямовано виїхала в Україну з метою пошуків кращого життя, що не є підставою для надання міжнародного захисту.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою без громадянства, країної попереднього постійного проживання є Грузія. Позивачка народилася в с. Лапстарха Гагрського району, за національністю вірменка, за віросповіданням православна християнка. Рідна мова вірменська, також володіє російською мовою. Має незакінчену середню освіту, яку здобула у школі в 1999-2003 роках у смт Гандяді. Позивачка є незаміжньою.

Згідно матеріалів особової справи позивачки, у 1993 році померла її мати, а в 2006 році помер батько. Позивачка має шість сестер, пятеро з яких проживають у м. Сочі (РФ), а одна у м. Сухумі. Стосунки з сестрами не підтримує.

Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій у країні попереднього місця проживання позивачка не була.

До України ОСОБА_1 потрапила нелегально. На маршрутному таксі з м. Гагри дісталася до м. Адлер (РФ), з м. Адлер потягом поїхала до м. Краснодар (РФ). 26.07.2013 року під час здійснення прикордонного контролю потягу на КПП Іловайськ пасажирський парк було виявлено ОСОБА_1, яка пояснила, що має намір отримати статус біженця в Україні.

26.07.2013 року позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області із заявою №42 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом в Україні позивачка зазначила загрозу її життю через те, що йде війна, в неї стріляли у 2009 році, її переслідували в ОСОБА_3 через те, що вона вірменка, у 2012 року її били за це.

16 серпня 2013 року наказом № 99 першого начальника ГУ ДМС України в Донецькій області у відповідності до ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці невизнаної Україною ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2013DN0025.

На підставі наказу ГУ ДМС в Донецькій області № 127 від 29.10.2013 року листом від 01.11.2013 року № 03.3-19225/2 особову справу позивачки №2013DN0025 спрямовано до ГУ ДМС в Одеській області.

Наказом № 130 від 13.11.2013 року особову справу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 №2013DN0025 взято на облік до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС в Одеській області та присвоєно реєстраційний № 2013OD0380.

03.04.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 246-15 позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

24 червня 2015 року ОСОБА_1 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 261 від 10 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №246-15 від 03 квітня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Суд вважає неправдоподібними твердження позивачки щодо її дискримінації та переслідувань в країні попереднього місця проживання за ознакою національності огляду на наступне.

Перевіркою інформації по країні походження суд встановив, що вірмени є третьою за чисельністю нацією у республіці після абхазів та грузин, тобто вірменів в ОСОБА_3 близько 50 тисяч з 240705 осіб (http://kavkazoved.info/news/2013/10/16/armjane-abhazii-sohranenie-tradicij.html).

Крім того, з інформації по невизнаній Україною ОСОБА_2 ОСОБА_3 вбачається, що у м.Гагри наявна вірменська громада та вірменська церква (http://sarinfo.org/armw/?c=armchurch&a=010211).

Також інформацією по країні попереднього місця проживання позивачки підтверджується, що зараз, по суті, ситуація не змінилася. Вірмени як і раніше почувають себе в ОСОБА_3 досить впевнено, їхні представники входять до політичної еліти республіки. В останньому скликанні Верховної Ради (2012р.) вірменську общину представляють депутати ОСОБА_4 (12-й Цандрипшський округ), ОСОБА_5 (20-й Гумистинський округ), ОСОБА_6 (22-й Пшапський округ). Вірменином за національністю є і чинний міністр економіки ОСОБА_3 Ірадян. Тому в цілому найбільш прискіпливий спостерігач може охарактеризувати ситуацію як досить прийнятну, такою, що відповідає міжнародним нормам і правам національних меншин (http://analitikaua.net/2014/armyanskoe-litso-abhazii/).

Відсутність дискримінації вірмен також підтверджується поясненнями позивачки, що у школі предмети були на вірменській мові, а абхазьку вона не знає.

З огляду на зазначену інформацію про країні попереднього місця проживання, посилання позивачки на переслідування вірмен в ОСОБА_3 є таким, що не заслуговує на довіру.

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача у позові на інформацію по країні її місця попереднього проживання (http://www.refworld.org.ru/docid/5466007c4.html), оскільки викладена в цій публікації інформація стосується змін у візовому режимі Грузії з 01.09.2014 року у звязку з підписанням угоди про асоціацію з ЄС та не свідчить про дискримінацію вірмен у Грузії з боку грузин чи абхазців. У цій же статті зазначається про спрощення процедури отримання посвідки на проживання в Грузії та процедури поновлення грузинського громадянства особами, які мали його раніше, однак з якихось причин його позбавлені.

Посилання позивачки у протоколах співбесіди на те, що вона стала жертвою сексуального насильства в країні попереднього місця проживання у 2008 або 2009 році, після чого постійно отримувала погрози та знущання зі сторони абхазців, суд не вважає підставою для надання захисту в Україні. У звязку з вчиненням кримінального злочину позивачка зверталася до правоохоронних органів та отримала захист влади, про що сама зазначає у протоколі (винну особу було засуджено).

Доводи позивачки про неправильне визначення належності її до громадянства невизнаної держави суд не бере до уваги, оскільки матеріали особової справи ОСОБА_1 оформлені як на особу без громадянства, і оскаржуване рішення відповідача також прийняте відносно особи без громадянства - ОСОБА_1.

Посилання позивачки на її сімейний стан також не містить конвенційних ознак (за Конвенцією про статус біженців 1951 року) та ознак згідно ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захистудля надання міжнародного захисту.

Також суд бере до уваги, що позивачка виїжджала до Російської Федерації (м. Сочі), робила спроби отримати російське громадянство, але їй відмовили. При цьому, за міжнародним захистом вона не зверталася.

Таким чином, суд погоджується з висновком відповідача про відсутність у позивачки умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для надання статусу біженця.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В даному випадку, судом не встановлено існування вищевказаних обставин, які були б підставою для надання позивачці додаткового захисту.

Суд погоджуєтться з доводами позивача про порушення відповідачем строків розгляду заяви та прийняття рішення, проте пропуск такого строку не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 246-15 є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає, і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, ч.6 ст.128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 03.04.2015 року № 246-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії постанови до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя О.А. Левчук