Справа № 6767/10/1070
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2010-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2010 року 6767/10/1070

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Лисенко В.І., при секретарі судового засідання Мазуренко О.В., за участю позивача: Алімходжаєва 3.3.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича

до Відділу міграційної служби у Київській області

про скасування наказу та зобовязання вчинити дії,

встановив:

Громадянин ОСОБА_3 Алімходжаєв Зікірйохон Зокірович звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу міграційної служби у Київській області, в якому просить скасувати рішення Відділу міграційної служби у Київській області від 05.07.2010 р. № 69 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та зобовязати Відділ міграційної служби у Київській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необгрунтованим, оскільки заява позивача про надання статусу біженця є обгрунтованою відносно побоювань стати жертвою переслідувань.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у їх задоволенні. На думку відповідача, позовні вимоги є необгрунтованими, а оскаржуване рішення прийнято правомірно.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.06.2010 р. громадянин ОСОБА_3 Алімходжаєв Зікірйохон Зокірович звернувся до Відділу міграційної служби у Київській області із заявою про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, яка того ж дня була прийнята до розгляду.

В заяві позивач зазначив, що причиною залишення країни громадської належності є побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні погляди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач народився в с. Гунча, Фуркатський район, Ферганська область, ОСОБА_3. В ОСОБА_3 позивач був членом організації «Джамоат табліг» та займався закликом для звернення людей в іслам. В 2009 році під час чергової поїздки в село Чолдак позивач був керівником групи, вказану групу затримали міліціонери та заарештували її членів, у тому числі позивача. Його тримали у вязниці Попського району, а потім перевели в Наманган, та випустили тільки після того, як він підписав документ, що є учнем ОСОБА_4, який начебто планував створити ісламську державу. В кінці січня 2010 року позивача знову почали викликати в СНБ. Через побоювання, що його знову посадять до вязниці, позивач виїхав до Москви, Росія.

Таким чином, Алімходжаєв Зікірйохон Зокірович вказує на обставини, які на його думку, є підставою вважати, що його життя знаходиться у небезпеці.

На співбесіді заявник зазначив, що причинами, які змусили його залишити країну свого постійного перебування, є релігійні переслідування.

02.07.2010 р. за результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_3 Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича головним спеціалістом - юристом Відділу міграційної служби у Київській області ОСОБА_2 складено письмовий висновок про відмову в оформленні документів щодо вирішення питання для надання статусу біженця.

05.07.2010 р. начальником Відділу міграційної служби у Київській області прийнято наказ № 69, а також підписано повідомлення від 05.07.2010 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України від 21.06.2001 р. № 2557-ІІІ «Про біженців» (надалі - Закон України №2557-111), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як вже зазначалось, позивач вважає, що не може повернутись до ОСОБА_3 саме з мотивів побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні мотиви, що відповідачем не вживалися заходи щодо встановлення очевидної необгрунтованості заяви.

Відповідно до абзацу 1 статті 12 Закону України №2557-111, орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом пятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Абзацом 6 статті 12 Закону України № 2557-111 визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом 2статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у звязку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вказаним положенням Закону встановлено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця.

Враховуючи те, що підставою для подання заяви щодо отримання статусу біженця слугувало побоювання позивача зазнати переслідування у разі повернення на батьківщину з релігійних мотивів, зважаючи на приписи зазначених правових актів, суд дійшов висновку про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для відмови в оформленні документів стосовно вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця.

У відповідності до статті 13 Закону України №2557-111, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, повідомленої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та обєднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Відповідно до частини першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень Закону України від 18.03.2004 р. №1629-1V «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» з метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄЄ) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи викладене, суд приймає до уваги, Директиви ЄС «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці ЄС з прав людини, відповідно до яких заяви є обгрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обгрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і були надано задовільне пояснення відповідно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не може довести відсутності поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом встановлено, що позивач зробив реальну спробу обгрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження в звязку з його переслідуванням через релігійні мотиви.

Разом з тим, суд звертає увагу, що необгрунтованим є вимагати документи, які доводять переслідування з боку влади від особи, яка переслідується або близький родич, якої переслідується, оскільки досить часто особи, які шукають статус біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу, усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Тому відмова субєкта владних повноважень в наданні особі статусу біженця на підставі відсутності документів, які б підтверджували факт переслідування її чи її чоловіка за національною, політичною, релігійною ознакою не в кожному випадку можуть бути визнанні обгрунтованими.

В судовому засіданні 09.09.2010 р. судом був допитаний свідок ОСОБА_5 Фарходжої Жураєвич 12.04.19,2 р.н., який за його словами є одним з лідерів релігійної організаці «Джамоат табліг». ( відок пояснив, що Алімходжаєв Зокірйохон Зокірович є його учнем та буї заарештований в ОСОБА_3 за релігійну діяльність.

Відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожн сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. І адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владни повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене суд, дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним наказу від 05.07.2010 р. № 69.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок прийнятая органом міграційної служби рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, регламентований статтею 12 Закону України №2557-111. Дана стаття має назву «попередній розгляд заяв». Таким чином, зазначення у спірному наказі про відмову в оформленні документів для вирішення щодо надання статусу біженця такої підстави, як відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, є передчасним та необгрунтованим.

Згідно з статтею 3 Закону України №2557-111 розгляд заяви про надання статусу біженця здійснюється органами міграційної служби протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. При цьому, працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частиною другою статті 12 цього Закону. Орган міграційної служби разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки здійснює перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 цього Закону. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, повідомленої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у

межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначалось вище, підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця є подання заяв, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частини шостої статті 12 Закону України №2557-111).

Із системного аналізу вказаних норм чинного законодавства випливає, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця є, зокрема, відсутність посилання особою, яка подала таку заяву, на зазначені у абзаці другому ст. 1 вказаного Закону умови (стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань). А у разі зазначення однієї з таких умов, обгрунтування побоювань стати жертвою переслідування встановлюється після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця.

Таким чином, відповідачем спірний наказ прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження не з тією метою, з якою це повноваження надано; необгрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мало значення для прийняття рішення; непропорційно, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Проте, враховуючи положення статті 6 Конституції України, яка передбачає розподіл державної влади на законодавчу, виконавчу та судову, суд не повноважний вирішувати питання щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Дане повноваження належить до виключної компетенції органів міграційної служби в АРК, областях, містах Києві та Севастополі, з дотриманням відповідної процедури (на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби). Тому, позовна вимога щодо зобовязання Відділу міграційної служби у Київській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця позивачу не підлягає задоволенню.

В той же час, згідно з другим реченням частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, заявлених Алімходжаєвим Зікірйохоном Зокіровичем, для повного захисту його прав, свобод га інтересів, про захист яких він просить, а саме: про необхідність зобовязання Відділу міграційної служби у Київській області повторно розглянути заяву Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича та прийняти рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні відносно Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом наказу Відділу міграційної служби у Київській області від 05 липня 2010 року № 69.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159- 163, 167, 254 Кодекс> адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Відділу міграційної служби у Київськії області від 05 липня 2010 року № 69.

Зобовязати Відділ міграційної служби у Київській області повторно розглянути заяв Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича та прийняти рішення про оформлення або відмову і оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україн відносно Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича з урахуванням обставин, що стали підставок для скасування судом наказу Відділу міграційної служби у Київській області від 05 липн 2010 року №69.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Алімходжаєва Зікірйохона Зокіровича судовий збір у розмірі 3,40 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Лисенко В.І.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 09 вересня 2010 р.