Справа № 826/17209/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

30 жовтня 2015 року 08:45 справа №826/17209/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПрокурора Києво-Святошинського району
доКиєво-Святошинської районної державної адміністрації
третя особаОСОБА_1
провизнання дій протиправними, скасування містобудівних умов та обмежень
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор Києво-Святошинського району (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Києво-Святошинської районної державної адміністрації (далі по тексту - відповідач, Києво-Святошинська РДА), в якій просить: 1) визнати протиправними дії відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації щодо видачі 17 листопада 2014 року за НОМЕР_1 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1; 2) скасувати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/17209/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 28 вересня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач та третя особа своїх представників до суду не направили.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідача і третьої особи та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 28 вересня 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

17 листопада 2014 року відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації замовнику ОСОБА_1 надано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки НОМЕР_1, місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1, площа 0,1406 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (далі по тексту - земельна ділянка), наміри забудови: будівництво 4-поверхового житлового будинку з мансардою (далі по тексту - містобудівні умови від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1).

Позивач вважає, що через невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1 року мають бути скасовані.

Відповідач та третя особа письмового заперечення на позовну заяву до суду не надали.

Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з позовними вимогами Прокурора Києво-Святошинського району та вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Згідно частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності, та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Утримання в належному стані території - використання її за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту здійснюється з метою забезпечення благоустрою населених пунктів і спрямовується на створення умов, сприятливих для життєдіяльності як окремої людини, так і суспільства і держави в цілому.

Частина друга статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Статтею 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в поряду, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку здійснення архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами.

Проте, судом встановлено, що згідно норм чинного законодавства у Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її структурного підрозділу Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області, а також у будь-яких інших державних органів відсутні повноваження щодо контролю за видачею органами місцевого самоврядування (його структурними підрозділами) містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

З наведених норм законодавства вбачається, що прокурор наділений правом звернення до адміністративного суду в інтересах держави та правомірно набув статуту позивача у цій справі.

У постанові Верховного Суду України від 20 серпня 2013 року у справі №3-18гс13 викладена правова позиція, відповідно до якої початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізналися про факт відсутності у представника необхідного обсягу дієздатності.

З листа Гатненської сільської ради від 08 червня 2015 року №02-28/384 позивачу стало відомо, що генеральним планом с. Гатне на земельній ділянці, на яку надано містобудівні умови від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1, передбачено садибну забудову, що на думку позивача не відповідає містобудівним умовам від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1 та є підставою для їх скасування.

Зазначене дає суду підстави вважати позовну заяву такою, що подана в межах визначених Кодексом адміністративного судочинства України процесуальних строків.

Окружному адміністративному суду міста Києва належить встановити наявність підстав для скасування містобудівних умов від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1.

Оцінюючи дії відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо видачі містобудівних умов від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1 на предмет їх відповідності вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд керується наступним.

Статтею 5 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" програми розвитку регіонів та населених пунктів, програми господарського, соціального та культурного розвитку повинні узгоджуватися з містобудівною документацією відповідного рівня. Вимоги містобудівної документації є обов'язковими для виконання всіма суб'єктами містобудування.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Статтею 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що основними складовими вихідних даних для будівництва є містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно частини четвертої статті 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Частиною п'ятою статті 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до пункту 2.4 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, який затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року №109, підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до статті 39 Земельного кодексу України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

17 листопада 2014 року ОСОБА_1 надано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки НОМЕР_1, якими визначено, що назва об'єкту будівництва: житловий будинок, наміри забудови: будівництво 4-поверхового житлового будинку з мансардою, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), функціональне призначення земельної ділянки: під житлову забудову.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначає, що генеральний план с. Гатне, затверджений рішенням Гатненської сільської ради від 10 квітня 2013 року №2, не передбачає розміщення чотирьохповерхового багатоквартирного житлового будинку з мансардним поверхом на території, на якій розміщена земельна ділянка, на земельній ділянці передбачена індивідуальна житлова забудова садибного типу.

Проте, з листа Гатненської сільської ради від 08 червня 2015 року №02-28/384 вбачається, що відповідно до генерального плану с. Гатне на території земельної ділянки передбачена садибна забудова, інші обмеження у вищезазначеному листі від 08 червня 2015 року відсутні.

Відповідно до статті 380 Цивільного кодексу України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно частини першої статті 381 Цивільного кодексу України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Згідно пункту 2.1. розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 (далі по тексту - Інструкція), багатоквартирний житловий будинок - житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира.

Підпунктом "а" підпункту 14.1.129.1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості.

Відповідно до підпункту "б" підпункту 14.1.129.1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Разом з тим, позивач не надав суду жодного доказу, який би підтвердив, що намірами забудови земельної ділянки відповідно до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1 є саме багатоквартирний житловий будинок, а житловий будинок, який планується до будівництва не відповідає генеральному плану с. Гатне.

Таким чином, судом встановлено, що відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації при видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1 не допущено порушення вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" щодо обов'язкової відповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

За таких підстав Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання протиправною дії відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації щодо видачі 17 листопада 2014 року за НОМЕР_1 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Позовна вимога щодо скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 17 листопада 2014 року НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від першої позовної вимоги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, прокурором Києво-Святошинського району не доведено неправомірність спірних дій відповідача, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов прокурора Києво-Святошинського району не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову прокурору Києво-Святошинського району відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко