Справа № 804/14231/15
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Коренева А.О., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВТФ «Авіас» (далі позивач) до Луцької обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Волинській області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Позивач звернувся до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 09.06.2015р. за платежем: акцизний податок з реалізації субєктам господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарі, яким визначена сума грошового зобовязання: за основним платежем 557 319, 00 грн. та штрафні санкції 278 659,5 грн., а всього - 835 978,50 грн., прийняте відповідачем. На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що податковий орган незаконно та безпідставно при визначені сум податкового зобовязання з акцизного податку включив вартість товарів, реалізованих контрагентам юридичним особам для комерційного використання, які є платниками податку на прибуток, ПДВ, отримує видаткові та податкові накладні. До канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив, заперечення проти позову не надав.
Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Враховуючи наведене, з огляду на визначені в ст.122 КАС України строки розгляду адміністративної справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, справа вирішується на підставі наявних у ній доказів.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Зі змісту оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 09.06.2015р., яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем: акцизний податок з реалізації субєктам господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарі, в розмірі 557 319, 00 грн. - основний платіж, 278 659,5 грн. - штрафні санкції, вбачається, що воно прийнято на підставі акту перевірки від 20.05.15 №2050/21.1/32560942 (а.с.14)
Згаданий акт перевірки складений відповідачем про результатами камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності декларації акцизного податку за березень 2015р., якою встановлено порушення позивачем ст. 213, ст. 214, пп.215.3.4. ст.215, ст.216 ПКУ, що призвело, до заниження акцизного податку, який підлягає сплаті до бюджету за березень 2015 р. в сумі 557 319 грн. Підставою для означених висновків слугували судження посадової особи відповідача про те, що через мережу АЗС позивачем здійснюється роздрібний продаж нафтопродуктів кінцевому споживачеві (п.2 Правил №1442 та ДСТУ 4303:2004 «Роздрібна та оптова торгівля» Терміни та визначення понять»), такі операції є обєктом оподаткування акцизним податком відповідно до пп.213.1.9,п.213.1 ст.213 ПКУ.
За результатами адміністративного оскарження позивачем податкового повідомлення-рішення від 09.06.15 воно рішеннями ГУ ДФС у Волинській області від 06.07.15 залишилось без змін (а.с.18-19), скарга позивача без задоволення.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесеного на їх підставі спірного акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Положеннями пп.14.1.4 п.14.1 ст. 14 ПКУ визначено, що акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).
Відповідно до пп.212.1.11 п.212.1 ст.212 ПКУ платником акцизного податку є особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.
За приписами п.215.1 ст.215 ПКУ до підакцизних товарів належать: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли, транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб і більше, транспортні засоби для перевезення вантажів; електрична енергія.
Згідно з пп.213.1.9 п.213.1 ст.213 ПКУ об'єктами оподаткування акцизним податком є операції з реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів;
Як визначено пп.214.1.4 п.214.1 ст.214 ПКУ базою оподаткування у разі обчислення податку із застосуванням адвалерних ставок - є вартість (з податком на додану вартість) підакцизних товарів, що реалізовані відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу.
Згідно з пп.215.3.10 п.215.3 ст.215 ПКУ для підакцизних товарів, реалізованих відповідно до пп.213.1.9 п.213.1 ст.213 цього Кодексу, ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках від вартості (з податком на додану вартість), у розмірі 5 відсотків.
Положеннями абз.2 пп.14.1.212. п.14.1 ст.14 ПКУ визначено, що реалізацією субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - є продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших субєктах господарювання громадського харчування.
Аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку, що операція з реалізації субєктом господарювання підакцизних товарів є обєктом оподаткування акцизним збором в розумінні пп.213.1.9 п.213.1 ст.213 ПКУ, якщо субєктом здійснюється продаж підакцизних товарів безпосередньо громадянам або іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання.
З наведеними положеннями узгоджуються приписи Порядку заповнення та подання декларації акцизного податку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.15 №14, відповідно до якого Додаток 6 «Розрахунок суми акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів» до декларації акцизного податку заповнюється в такому порядку:
графа 3 - загальна вартість (з податком на додану вартість) реалізованих підакцизних товарів у роздрібній торговельній мережі та у мережі громадського харчування споживачам незалежно від форми розрахунків;
графа 4 - вартість (з податком на додану вартість) реалізованих підакцизних товарів у роздрібній торговельній мережі споживачам незалежно від форми розрахунків для їх комерційного використання, тобто для подальшої реалізації кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання;
у графі 5 Вартість підакцизних товарів до оподаткування, грн. (гр. 3 - гр. 4) вказується різниця між графами 3 та 4 цього розрахунку.
Отже, законодавець окремою графою виділив вартість підакцизних товарів, реалізованих в роздрібній торговельній мережі (а відтак через АЗС), але для комерційного використання, які не входять до бази оподаткування акцизним податком.
Суд зазначає про помилковість доводів відповідача про те, що за Правилами роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затвердженими постановою КМУ від 20.12.1997р. №1442, через мережу АЗС здійснюється лише роздрібний продаж нафтопродуктів кінцевому споживачу.
Відповідно до вказаних Правил вони визначають порядок приймання та роздрібної торгівлі бензином, дизельним паливом, скрапленим вуглеводневим газом, гасом, маслами, мастилами (далі - нафтопродукти), розфасованими нафтопродуктами, а також регламентують вимоги стосовно дотримання прав споживачів щодо належної якості нафтопродуктів, безпеки для життя та здоров'я споживачів, навколишнього природного середовища і рівня торговельного обслуговування, тобто регулюють порядок роздрібної, а не оптової торгівлі нафтопродуктами. Суд відмічає, що згадані Правила не містять заборони на оптовий продаж пального через АЗС.
Крім того, суд зважує на той факт, що названі Пра вила роздрібної торгівлі розроблені на вико нання ст. 20 Закону України «Про захист прав споживачів», який під споживачем розуміє фізичну особу, яка придбаває продукцію для особистих потреб, не повязаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника (п. 22 ст. 1).
Щодо визначення «роздрібна торгівля», наведене в ДСТУ 4303:2004 «Роздрібна та оптова торгівля. Терміни та визначення понять», суд зазначає, що вказаний ДСТУ пояснює як термін «роздрібна торгівля», так і термін «оптова торгівля». Так, оптовою торгівлею є купівля-продаж товарів за до говорами постачання партіями для їх наступно го продажу кінцевому споживачу через роздріб ну торгівлю або для виробничого використання (п. 4.5). Зазнаючи про здійснення позивачем операцій з реалізації підакцизних товарі саме з роздрібної торгівлі, контролюючим органом не спростований належним та допустимим доказами факт постачання позивачем таких підакцизних товарів покупцям для виробничого використання, тобто факт здійснення ним оптової торгівлі.
Окремо суд зазначає, що відповідно до п.5.3 ст. 5 ПКУ інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами, а ДСТУ 4303:2004 «Роздрібна та оптова торгівля. Терміни та визначення понять» законом не є.
Суд відмічає також, що за даними ЄДРЮОФОП видами діяльності позивача є як роздрібна торгівля пальним (основний), так і оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.
Відповідачем не заперечується факт надання позивачем до заперечень на ОСОБА_1 перевірки реєстру видаткових накладних за субєктами господарювання, якими реалізовано товари для комерційного використання. Суд зазначає, що відповідно до п.75.1 ст.75 ПКУ контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій) (підпункт 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України).
Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків (підпункт 75.1.2 пункту 75 .1 статті 75 ПК України).
Отже, під час проведення камеральної перевірки контролюючий орган не може використовувати документи первинного обліку платника податків, проводити вивчення та оцінку укладених таким платником податків угод, оскільки дані про укладення зазначених угод не відображаються у податковій звітності.
З огляду на викладене, суд констатує, що під час проведеної відповідачем камеральної перевірки позивача (без дослідження будь-яких первинних бухгалтерських документів на підприємстві) неможливо було зробити висновок про реалізацію нафтопродуктів позивачем, які підлягають акцизному оподаткуванню, тому викладені в акті перевірки від 20.05.15 доводи та висновки про порушення позивачем ст.ст.213-216 ПК України є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях.
Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що оскаржуване рішення субєкта владних повноважень не узгоджуються з вимогами податкового законодавства, а тому підлягає скасуванню як протиправне.
Беручи до уваги наведене, позовні вимоги ТОВ ВТФ «Авіас» підлягають задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.94 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 157-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Волинській області № НОМЕР_1 від 09.06.2015р.
Присудити на користь ТОВ ВТФ «Авіас» сплачений судовий збір в розмірі 490 грн. (чотириста девяносто гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Луцької обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Волинській області.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1