Справа № 530/1246/15-а
Суддя: Должко С. Р.
Дата ухвалення: 2015-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 530/1246/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2015 року м.Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р, при секретарі Кравченко М.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків, Полтавської області справу адміністративного судочинства за позовом

ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі щодо визнання неправомірними та протиправними дій Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі Полтавської області щодо перерахунку пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Пзивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд:

-визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі Полтавської області в частині відмови перерахунку ОСОБА_1 пенсії, як колишньому начальнику загального відділу виконавчого апарата Зіньківського районної ради Полтавської області з урахуванням індексації заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які були їй нараховані та отримані зі сплатою страхових внесків на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування, на підставі довідки Зіньківської районної ради Полтавської області №01-32 від 23.07.2015 року;

- зобов»язати Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі Полтавської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1, як колишньому начальнику загального відділу виконавчого апарата Зіньківського районної ради Полтавської області з урахуванням індексації заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, які були їй нараховані та отримані зі сплатою страхових внесків на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування (в редакції, що діяла на день виникнення правовідносин) та виплатити ОСОБА_1 недоплачену пенсію з 27.01.2015 року;

- стягнути з Державного бюджету її на користь відшкодування понесених судових витрат в сумі 73/сімдесят три/ гривні 08 копійок.

Обґрунтовуючи в судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивач послалася на положення статей 33, 37 Закону України «Про державну службу», ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 41 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», постанову Кабінету Міністрів України від 31 травня 2008 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення розміру заробітку для обчислення пенсії».

Мотивувала позовні вимоги тим, що до 13.08.2013 року працювала на посаді начальника загального відділу виконавчого апарата Зіньківського районної ради Полтавської області та звільнена у зв»язку з виходом на пенсію за віком. Відповідач при обчисленні їй розміру пенсії, як державному службовцю, незаконно не включив суми індексації заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, вирішення соціальних питань, які входять до заробітку державного службовця і на які фактично були нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов»язкове державне пенсійне страхування. Представник відповідача, який проводив перевірку правильності складання необхідних документів на це невказав і заперечував необхідність їх подачі для розрахунку пенсії. Через засоби масової інформації і повідомлення колег, які також пішли на пенсію з аналогічних підстав і посад, їй стало відомо, що пенсія, як державному службовцю їй нарахована невірно, занижена. 23 липня 2015 року вона звернулася до Управління ПФУ України в Зіньківському районі з письмовою заявою про нарахування їй пенсії з урахуванням усіх видів заробітку, на які відповідно до законодавства нараховувалися страхові внески та надала довідку про складові її заробітної плати, проте, своїм рішенням № 53 від 27.07.2015 року назване управління відмовило їй в задоволені заяви, що і стало підставою звернення до суду. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - УПФ України в Зіньківському районі Полтавської області в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі з підстав, викладених в запереченні направленому до суду. Не підтвержує, але і не спростовує факт надання позивачем даних на час виходу на пенсію: про отримані нею суми матеріальної допомоги, допомоги на вирішення соціальних питань та суми індексації заробітної плати, на які фактично були нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески (на загальнообов»язкове і державне пенсійне страхування і не включення їх до сум заробітку для призначення пенсії.

Заслухавши обгрунтування заявлених позовних вимог позивачем, відповідача, зачитавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Зіньківському районі, як особа, якій з 13.08.2013 року призначена і виплачується пенсія за віком згідно Закону України «Про державну службу». При призначенні пенсії до сум заробітку для призначення пенсії не були включені суми отримуваної позивачем матеріальної допомоги, допомоги на вирішення соціальних питань та суми індексації заробітної плати, на які фактично були нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування. Єдиний соціальний внесок на загальнообов»язкове державне соціальне страхування позивачем не сплачувавсь в зв»язку з тим, що він був введений після звільнення позивача на пенсію, тому вказану позовну вимогу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.3 ст. 72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

За змістом статті 37 Закону України «Про державну службу», (в редакції, що діяла на день виникнення правовідносин), який діяв на час звільнння позивача, пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 % від сум їх заробітної плати, на які нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону України «Про державну службу» передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення входила до системи оплати праці державного службовця.

Крім того, статтею 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій.

Відповідно до частини першої зазначеної статті до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України від 26 червня 1997 року № 400/97 ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до виплат (доходів), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, належать, зокрема: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим самим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Така правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі № 21-430а11, 14 травня 2013 року у справі № 21-125а13 та у постанові від 28 травня 2014 року у справі № 21-97а13. Оскільки вказані постанови Верховного Суду України ухвалювалися у справах з приводу неоднакового застосування законодавства в аналогічних правовідносинах, висловлена в них правова позиція є обов»язковою для суду першої інстанції.

Суд не може погодитись з позицією відповідача викладеною в запереченні. Відповідач невизнання заявлених позовних вимог обгрунтовує тим, що відповідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213: у разі неприйняття до 1 червня 2015 року Закону, щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно законів України : «Про державну службу» … Виходячи з чого робиться висновок, що з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вище вказаними законами не призначаються, раніше призначені не перераховуються.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ч.1ст.8 Конституції України в редакції 2015 року, яка не скасована і діє,Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони /серед іншого/: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Суд також встановив, щовказані правовідносини регулюються:

п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року, з огляду на який, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй;

- п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», згідно з яким не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, що скасовують конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод;

- Постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 р. N 1261 «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України»;

- Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, справа "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ ( mutatis mutandis), справа Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office; справа про принцип юридичної визначеності), Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office);

Згідно ч.1ст.5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У відповідності до ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно п.1, п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При прийняті рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, як джерелом національного права, зокрема, справа "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ ( mutatis mutandis), справа Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office; справа про принцип юридичної визначеності). Про першу, зокрема, зазначено у листі Верховного суду України від 07.2006 року № 1-5/400. Зазначеним листом Верховний суд України акцентує увагу на те, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Крім того, у випадках коли з набуттям чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача та вважає за можливе зобов»язати в Зіньківському районі Полтавської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки з урахуванням сум вказаних у довідці, на які нараховуються страхові внески на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування та з яких сплачувався єдиний внесок на загальнообов»язкове державне соціальне страхування та провести виплати з урахуванням уже виплачених сум. Так як звернення позивача за перерахунком пенсії по довідці від 23.07.2015 року не відбулося, отже суд приходить до висновку, що право позивача порушено саме з моменту винесення рішення УПФ в Зіньківському районі тобто з 27.07.2015 р. його звернення, а отже підлягає захисту саме з цієї дати відповідно до ст.. 99 КАС України тобто з 27.01.2015 р. .

Таким чином суд вважає, що порушення права позивача на отримання пенсії у розмірі, передбаченому законом, може бути поновлено шляхом визнання незаконними дії управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі та зобов'язання відповідача виконати певні дії, а саме, провести нарахування та відповідні виплати.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб»єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

На підставі вказаної норми суд стягує з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених на сплату судового збору 73 грн. 08 коп.

Керуючись ст.ст. 8-12, 17-19, 21,70, 72, 94, 159, 160, 161-163 КАС України, ст.ст. 8,22,46 Конституції України, ЗУ „Про державну службу", ЗУ „Про оплату праці", ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", ЗУ „Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", ЗУ «Про пенсійне забезпечення» суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі щодо визнання неправомірними та протиправними дій Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі Полтавської області щодо перерахунку пенсії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі Полтавської області в частині відмови перерахунку ОСОБА_1 пенсії, як колишньому начальнику загального відділу виконавчого апарата Зіньківської районної ради Полтавської області з урахуванням індексації заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які були їй нараховані та отримані зі сплатою страхових внесків на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування, на підставі довідки Зіньківської районної ради Полтавської області «01-32 від 23.07.2015 року.

Зобов»язати Управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі Полтавської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1, як колишньому начальнику загального відділу виконавчого апарата Зіньківського районної ради Полтавської області з урахуванням індексації заробітної плати та матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, які були їй нараховані та отримані зі сплатою страхових внесків на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування (в редакції, що діяла на день виникнення правовідносин) та виплатити ОСОБА_1 недоплачену пенсію з 27.01.2015 року.

Стягнути з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 відшкодування понесених судових витрат в сумі 73/сімдесят три/ гривні 08 копійок.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2015 р.

Суддя Зіньківського районного

суду Полтавської області ОСОБА_2