Справа № 607/311/14-а
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року Справа № 876/1403/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України в м. Тернополі на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.09.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного Фонду України в м. Тернополі про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

04.03.2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до управління Пенсійного Фонду України в м. Тернополі про визнання незаконними дій щодо призначення соціальної пенсії; зобов'язати відповідача провести перерахунок позивачу пенсії з моменту подання ним заяви та документів про призначення пенсії по інвалідності; зобов'язати відповідача в подальшому проводити виплату пенсії згідно з чинним законодавством; визнати неправомірні дії відповідача щодо стягнення (утримання) переплаченої пенсії в сумі 27756,40 грн.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.09.2014 року задоволено адміністративний позов в частині визнання неправомірними дій управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі щодо стягнення (утримання) з ОСОБА_1 переплаченої йому пенсії в сумі 27 756,40 грн, оскільки суд не встановив зловживань з боку позивача.

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач - управління Пенсійного Фонду України в м. Тернополі. Вважає, що постанова суду підлягає скасуванню, оскільки заява про призначення пенсії від 07.10.2004 була заповнена ОСОБА_1 власноручно, що свідчить про обізнаність останнього про взятий на себе обов'язок повідомляти управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі про всі обставини, які викликають зміну розміру виплачуваної пенсії, а посилання позивача на власну юридичну необізнаність не повинно було братись до уваги. Про своє працевлаштування ОСОБА_1 не повідомляв в Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі та всупереч ст.93 Закону України "Про пенсійне забезпечення" продовжував одночасно отримувати соціальну пенсію та заробітну плату, тобто допусти зі свого боку зловживання. З тих підстав просить скасувати оскаржувану постанову та винести нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, та згідно п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які підтверджуються матеріалами справи, що 07.10.2004 року ОСОБА_1 подана заява та документи для призначення пенсії по інвалідності, до якої додано довідку №16 від 22.06.2004р., видану комунальним підприємством ЖЕК №7, в якій зазначено, що позивач не працює. Трудова книжка ОСОБА_1 не надавалась.

Слід зазначити, що подання довідки ЖЕКу №7 від 22.06.2014 року, позивачем не заперечується.

З 07.10.2004 року позивачу призначено соціальну пенсію по інвалідності другої групи внаслідок загального захворювання.

14.11.2012 року позивач звернувся в управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі з заявою про перехід з одного виду пенсії на інший, до якої була додана копія трудової книжки, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працював з 18.10.2006 року по 03.11.2006 року, з 04.12.2007 року по 31.12.2009 року, з 27.09.2010 року по 01.12.2011 року, з 02.04.2012 року по 27.08.2012 року.

У зв'язку із встановленими вище обставинами рішенням міжвідомчої комісії від 25.11.2013 року з інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків і списання сум переплат пенсій та грошової допомоги прийнято рішення про стягнення переплати в сумі 27756,40 грн. з пенсії позивача в розмірі 20%.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено зловживань з боку ОСОБА_1, передбачених ст.103 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також із врахуванням стану здоровя позивача. В іншій частині позовних вимог відмовив, оскільки прийшов до висновку, що відповідачем правомірно призначено позивачу з 07.10.2004 року саме соціальну пенсію по інвалідності другої групи внаслідок загального захворювання відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково з врахуванням такого.

Відповідно до Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення» всім непрацездатним громадянам України гарантується право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в редакції станом на 07.10.2004 року не було передбачено призначення соціальних пенсій.

Одночасно слід зазначити, що Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» від 18.05.2004, який набрав чинності з 01.01.2005 року, то до його введення соціальні пенсії призначалися органами Пенсійного фонду України на підставі статей 93-96 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно ст. 1 громадяни України Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 80 цього Закону заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону органів за місцем проживання заявника, тобто згідно ст. 81 до пенсійного органу.

Відповідно до ст. 93 Закону України «Про пенсійне забезпечення» соціальні пенсії призначаються і виплачуються непрацюючим громадянам, крім інвалідів з дитинства, при відсутності права на трудову пенсію.

Як встановлено судом, 07.10.2004 року позивачем була подана заява та документи для призначення пенсії по інвалідності. Одночасно подано довідку КП ЖЕК №7 від 22.06.2004р. за №16, у якій зазначено, що ОСОБА_1 не працює. Трудова книжка при цьому заявником не надавалась. На підставі поданої заяви та документів з 07.10.2004 позивачу призначено соціальну пенсію по інвалідності другої групи внаслідок загального захворювання відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні частини позовних вимог щодо визнання дій відповідача про призначення позивачу соціальної пенсії незаконними, зобов'язання відповідача провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з моменту подання ним заяви та документів про призначення пенсії по інвалідності, зобов'язання відповідача в подальшому проводити виплату пенсії згідно з чинним законодавством.

Разом з тим, з 01.11.2005 рок ОСОБА_1 визнаний інвалідом третьої групи внаслідок загального захворювання, виплата пенсії продовжена.

Із заяви ОСОБА_1, яку він подавав 07.10.2004 року до пенсійного органу про призначення пенсії, вбачається, що таку просить призначити вперше. При цьому в самій заяві заявника повідомлено, що відповідно до діючого законодавства громадянин, який має право на різні види пенсій, може отримати лише одну за його вибором. Про прийняття на роботу, звільнення з роботи, зміни в складі сімї, зміну місця проживання та інші обставини, що можуть вплинути на його пенсійне забезпечення, заявник зобовязується своєчасно повідомляти органи, що призначають та виплачують пенсію.

Також, як випливає із заяви ОСОБА_1 від 21.10.2008 року та виданих йому 10.11.2009 року та 09.11.2010 року памяток, які позивач не заперечує, із змістом того, що про всі зміни, які спричиняють зміну розміру пенсійної виплати або її припинення (як от поступлення на роботу чи звільнення з роботи, зміни в складі сімї) заявник зобовязувався повідомляти органи Пенсійного фонду.

Згідно записів трудової книжки, виданої на імя ОСОБА_1, вбачається, що ОСОБА_1 працював у періоди з 18.10.2006р. по 03.11.2006р., з 04.12.2007р. по 31.12.2009р., з 27.09.2010р. по 01.12.2011р., з 02.04.2012р. по 27.08.2012р.

За змістом ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції на час призначення спірної пенсії) пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Крім того, згідно п. 12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 у разі працевлаштування особи, якій призначено пенсію, такою особою протягом 10 днів надасться органу, що призначає пенсію, довідка про прийняття на роботу. Пунктом 28 даного Порядку передбачено, що за документ, який підтверджує, що особа не працює, приймаються: трудова книжка та довідка органів державної податкової служби довільної форми про те, що особа не перебуває на обліку у даному державному органі податкової служби як фізична особа-підприємець.

Як встановлено матеріалами справи, про своє працевлаштування ОСОБА_1 до 14.11.2012 року не повідомляв в управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі.

У справі наявна заява ОСОБА_1, згідно якої суми пенсії, що надмірно виплачені йому, зобовязується погасити у розмірі 5% стягнення до повного погашення заборгованості.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 був належно ознайомлений та усвідомлював свій обовязок щодо повідомлення органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Юридична необізнаність судом не може братись до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, заява про призначення пенсії по інвалідності від 07.10.2004 року була заповнена ОСОБА_1 власноручно, що свідчить про обізнаність останнього про взятий на себе обов'язок повідомляти пенсійний орган про всі обставини, які викликають зміну розміру виплачуваної пенсії.

Відповідно статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті неподання відомостей щодо працевлаштування), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Вищенаведена норма права кореспондує також з приписами частини 1 статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями визначено постановою правління Пенсійного фонду України «Про Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення» від 21 березня 2003 року № 6-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року № 374/7695.

Відповідно пункту 3 цього Порядку, повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, проводиться відповідно до статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміни у складі сім'ї тощо.

Суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку, стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Підставою для прийняття спірного рішення стало допущене ОСОБА_1 зловживання своїм правом на отримання пенсійних виплат, яке полягало в неповідомленні органам Пенсійного фонду про обставини, які впливають на призначення їй пенсії.

Аналогічну правову позицію щодо застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах висловив Вищий адміністративний суд України у своєму рішенні від 26.03.2015 року № К/800/59471/14.

Неповідомлення ОСОБА_1 УПФУ в м. Тернополі про факт працевлаштування призвели до необґрунтованої виплати позивачеві коштів у сумі 27756,40 грн, а тому, перевіривши дійсні обставини справи та додатково проаналізувавши зібрані документальні докази по матеріалах справи, колегія суддів прийшла до неспростовного переконання про те, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, відтак суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо визнати неправомірними дій відповідача щодо стягнення (утримання) з позивача переплаченої пенсії в сумі 27 756,40 грн.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів вбачає підстави для часткового скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції з прийняттям нової в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч.6 ст. 94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 160, ст. 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України в м. Тернополі задовольнити частково.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.09.2014 року у справі № 607/3101/14-а в частині визнання неправомірними дій управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі щодо стягнення (утримання) з ОСОБА_1 переплаченої йому пенсії в сумі 27 756,40 грн скасувати та в цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 73 грн 08 коп відшкодуванню позивачу за рахунок Державного бюджету України не підлягає.

Врешті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_2