Справа № 2а-1869/10/0970
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2010-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2010 р. Справа № 2a-1869/10/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Матуляка Я.П.

при секретарі Шварговському Д.Д.

за участю:

прокурора - Попової О.В.

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, вул. Гуцульська, 9, м. Івано-Франківськ,76000

до відповідача: Приватного торгово-виробничого малого підприємства "Явір", вул. Виноградна, 32а, м. Снятин, Івано-Франківська область,78300

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 24692,07 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного торгово-виробничого малого підприємства "Явір" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 24692,07 грн.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі суду пояснили, що відповідачем у справі було допущена заборгованість зі сплати адміністративно-господарських санкцій за нестворенні робочі місця для працевлаштування інвалідів та пені в розмірі 24692,07грн.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, суду пояснили, що на приватному торгово-виробничому малому підприємстві "Явір" у 2009 році було створено робочі місця для інвалідів, що підтверджується поданими до Снятинського районного центру зайнятості звіти форми 3-ПН. Крім того, вказали, що на підприємстві розроблено програму покращення умов праці та створення додаткових робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2009 рік. Також, вказали, що керівництвом підприємства з метою працевлаштування інвалідів у відповідності до визначеного нормативу видавались накази спрямовані на створення робочих місць для інвалідів в кількості 6-ти чоловік, надсилались звернення як в центр зайнятості, так і до обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з проханням посприяти в пошуку необхідної кількості працівників на заміщення 6-ти вакантних посад створених для інвалідів. Просили в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення прокурора, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріалами справи судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 осіб у кількості 1 робочого місця.

Частиною 2 статті 19 вказаного закону передбачено, що роботодавці, які використовують найману працю самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу.

Згідно ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього

професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства (об'єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно ч.1 та ч.2 Положення "Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів" (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. №314) робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації (далі - підприємство) незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Робочим місцем інваліда може бути:

звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування;

спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і вдома.

Частиною 4 Положення "Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів" передбачено, що місцеві органи соціального захисту населення разом із громадськими організаціями інвалідів з урахуванням рекомендацій МСЕК, побажань інвалідів, їхніх професійних навичок і знань готують пропозиції щодо створення нових робочих місць, у тому числі для роботи з гнучкими формами зайнятості, і передають їх відділенням Фонду соціального захисту інвалідів і центрам зайнятості. Згідно ч.5 Положення "Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів" підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Частиною 14 Положення "Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів" передбачено, що підприємства, зокрема, у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Судом встановлено, що на виконання Наказу директора підприємства за №65 від 10.11.2008 року на приватному торгово-виробничому підприємстві «Явір»розроблено Програму покращення умов праці та створення додаткових робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2009 рік, затверджену директором підприємства 20.11.2008 року. Відповідно до вказаної програми на підприємстві розроблено ряд заходів спрямованих на створення додаткових робочих місць для інвалідів, в тому числі, виділення приміщень, підготовка посадових інструкцій з урахуванням виробничих можливостей інвалідів, звернення в центр зайнятості, розміщення інформації в засобах масової інформації, створення графіку руху транспортних засобів для перевезення осіб з обмеженою дієздатністю до місця роботи.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій, чи до державної служби зайнятості. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані, як такі, що шукають роботу, визнаються безробітними. Згідно з частиною 5 пункту 1 статті 5 вказаного закону працевлаштування інвалідів здійснюється відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних в інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Абзацом четвертим пункту 2 статті 19 Закону України «Про зайнятість населення»визначено право державної служби зайнятості направляти для працевлаштування на підприємства, установи, організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) інвалідів, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до їх рівня освіти та професійної підготовки та рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації та знань з урахуванням їх побажань.

Таким чином, обовязок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Як встановлено судом у 2009 році загальна чисельність працюючих на приватному торгово-виробничому малому підприємстві "Явір" складала 141 особу. Таким чином, у відповідності до ч.1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для даного підприємства встановлений норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в розмірі 6 робочих місць. Проте, працевлаштовано було 3 чоловіки.

Судом встановлено, що відповідачем у встановлені законом терміни до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів було подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2009 рік за формою №10-ПІ. Відповідно до вказаного звіту середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача складає 141 особа, таким чином загальна кількість інвалідів у відповідності з чотирьохвідсотковим нормативом має складати 6 осіб. Разом з тим, у 2009 році на підприємстві працювали тільки три інваліди. Щодо працевлаштування, для заповнення створених вакансій, інваліди до підприємства не звертались та на звернення підприємства, центром зайнятості та Фондом не направлялись. Крім цього, відповідачем надано суду докази щодо інформування центру зайнятості про потребу в працівниках інвалідах протягом 2009 року. Так, зокрема, суду надано звіти про наявність вакансій у приватному торгово-виробничому малому підприємстві "Явір" форми 3-ПН за січень-грудень 2009 року. У відповідності до даних звітів відповідачем інформувався Снятинський районний центр зайнятості про наявність вакантних місць для осіб з інвалідністю.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому за таких обставин застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, а також здійснення нарахування пені за порушення строків сплати такої санкції, слід визнати незаконним.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: Матуляк Я.П.

Постанова складена в повному обсязі 14.06.2010 року.