Справа № 742/3884/15-а
Суддя: Ільченко О. І.
Дата ухвалення: 2015-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/174/15
Єдиний унікальний № 742/3884/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Ільченка О.І., секретаря Хотінь Ж.О., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - управління праці та соціального захисту населення Прилуцької РДА про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов?язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про скасування постанови головного держвиконавця ОСОБА_3 відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 25035613 від 12.08.2015 про виплату йому Управлінням праці та соцзахисту населення Прилуцької РДА одноразової компенсації учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та зобов?язати відновити виконавче провадження.

У судовому засіданні сторона позивача повністю підтримала свої вимоги посилаючись на обставини, викладені у позові.

Відповідач у суд не з?явився, але у письмових запереченнях просить відмовити у позові через необґрунтованість такого вказуючи на те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів, спрямованих на виконання рішення суду.

Третя особа також до суду не з?явилася, проте у своєму листі просять провести судове засідання без їх участі та заперечує проти позову, бо вважають дії відповідача законними та обгрунтованими.

Вислухавши сторону позивача, з?ясувавши позицію відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом установлено, що 12 серпня 2015 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_3 було закінчено виконавче провадження ВП № 25035613 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-2373/2011, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про зобов?язання управління праці та соціального захисту населення Прилуцької РДА провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_2 одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, який став інвалідом 2 групи, відповідно до вимог ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка становила на момент встановлення інвалідності 2 групи в розмірі 45 мінімальної заробітних плат за різницею компенсації, виплаченої як інваліду 3 групи.

Підставою прийняття такої постанови вказано про неможливість виконати рішення суду без участі боржника та з посиланням на ч.3 ст.75 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 7).

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 17 вказаного Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; 10) рішення (постанови) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 вказаного Закону, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

За змістом ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Посилання відповідача щодо неможливості виконання рішення суду через відсутність бюджетних коштів, суд вважає не є беззаперечним доказом неможливості виконання рішення суду. Натомість інших доказів відсутності коштів для виплати позивачу присуджених виплат, боржник державному виконавцю не надав. Державний виконавець, у свою чергу, не надав суду доказів вжиття ним до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження всіх можливих і необхідних заходів, спрямованих на виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що управління праці та соціального захисту населення Прилуцької РДА не виконує рішення суду у зв'язку з відсутністю відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Таким чином, невиконання судового рішення управлінням праці та соціального захисту населення Прилуцької РДА в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

До аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд України у постанові від 26 травня 2015 року № 21-199а15.

Згідно з ч.1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Суд вважає, що відповідачем у ході виконання виконавчого документа не вжито всіх заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, не з'ясовано причин невиконання боржником рішення суду, не складено та не направлено відповідні запити про наявність грошових коштів на рахунках боржника, а тому спірна постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, приймаючи рішення про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець діяв всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки посилання на відсутність коштів на рахунку боржника не може бути підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили і є обов'язковим до виконання.

Отже, закінчення виконавчого провадження в даному випадку позбавляє позивача права повторно пред'явити виконавчий лист до виконання і фактично узаконює невиконання судового рішення, що в розумінні практики Європейського суду з прав людини вважається порушенням права на справедливий суд (статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 26 серпня 2015 року у справі № К/9991/60632/11, від 18 серпня 2015 року у справі № К/800/37468/15, від 04 серпня 2015 року у справі № К/800/35676/15, від 23 липня 2015 року у справі № К/800/39969/14, постанові Вищого адміністративного суду України від 26 серпня 2015 року у справі № К/9991/65248/12.

Відповідно до абз. 3 п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» № 7 від 20 травня 2013 року, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем не надано достатньо доказів правомірності дій щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 12 серпня 2015 року, що підтверджується наявними матеріалами справи та наведеними законодавчими нормами.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованими та засновані на нормах права, тому підлягають задоволенню.

Згідно ч.2 ст.181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня коли особа дізналася або повинна буда дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Суд приймає доводи позивача про поважність причин пропуску звернення до суду, оскільки з виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 5315 від 27.08.2015 вбачається перебування ОСОБА_2 на лікуванні до 27 серпня 2015 року (а.с. 9). Тому суд вважає за можливе поновити позивачу строк звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Таким чином, ураховуючи те, що постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № 25035613) від 12 серпня 2015 року є протиправною та підлягає скасуванню, належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов'язання відповідача відновити виконавче провадження, без додаткового для цього судового рішення. Тому в цій частині позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 70-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - управління праці та соціального захисту населення Прилуцької РДА про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов?язати вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною (незаконною) та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження ВП № 25035613 від 12 серпня 2015 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарга протягом десяти днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі, з одночасним направленням такої до апеляційного суду.

Головуючий: О.Ільченко