Справа № 2а-1680/10/0370
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2010-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2010 р. Справа № 29181/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Любашевського В.П.,

при секретарі судового засідання Грищишин Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу міграційної служби у Волинській області про визнання протиправними дій, рішення та його скасування, зобовязання прийняти рішення,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 07.06.2010 року звернувся в суд з адміністративним позовом до відділу міграційної служби у Волинській області в якому, уточнивши позовні вимоги, просить скасувати наказ №84 від 18.05.2010 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця позивачу та зобов'язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2010 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2010 року скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції були недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що відповідач не вжив ніяких заходів щодо перевірки обґрунтованості заяви, зокрема зовсім не використав інформацію про країну походження для оцінки тверджень позивача про загрозу переслідувань. Також всупереч вимогам пунктів 202, 205 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, посадова особа міграційної служби так і не встановила субєктивних і обєктивних сторін обґрунтованості побоювання, обмежившись його відповідями на співбесіді.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просить її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю афганець. Перебуваючи на території України позивач з приводу оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця не звертався, оскільки мав намір потрапити в Німеччину. При перетині кордону України із Словаччиною поза пунктами пропуску був затриманий прикордонною службою Словаччини та 18.01.2010 року переданий на територію України.

19 квітня 2010 року, будучи в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, ОСОБА_1 звернувся до Відділу міграційної служби у Волинській області із заявою про надання статусу біженця.

Вказана заява згідно наказу №57 від 27.04.2010 року прийнята до розгляду відповідачем.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача №30/10, на співбесіді 29 квітня 2010 року заявник повідомив, що причиною виїзду з країни громадянської належності послужили постійні погрози з боку талібів зробити його солдатом-смертником. На територію України прибув з Росії. До моменту затримання позивач не звертався до органів міграційної служби та не подавав відповідних документів про надання йому статусу біженця в Україні, оскільки залишаючи країну проживання мав намір потрапити в Німеччину для подальшого працевлаштування та проживання.

З висновку відповідача від 18.05.2010 року вбачається, що він вважає за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що заявник ніяких фактів його особистого переслідування в ОСОБА_2 не навів. При виїзді з країни безперешкодно отримав візові документи. Прибувши до України в міграційні органи із заявою про надання статусу біженця не звернувся, що вказує на те, що позивач притулку не шукав, а намагався потрапити до Німеччини з метою отримання соціальної допомоги.

Наказом №84 від 18 травня 2010 року керівником Відділу міграційної служби у Волинській області відповідно до абз.3 ст.12 Закону України "Про біженців" відмовлено громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Законом України «Про біженців» п.1 ст.1 встановлено, що біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про біженців» особи, які з наміром набути статусу біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця.

Згідно вимог ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби може прийняти рішення про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено в наданні статусу біженця за відсутності умов, передбачених абзацом другим ст.1 цього закону, якщо зазначені умови не змінилися. Рішення про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця може бути прийнято також у разі, якщо особі раніше було відмовлено у прийнятті заяви про надання статусу біженця або оформленні документів для вирішення питання щодо надання такого статусу через зловживання процедурою надання, крім випадків, коли заявник повідомив достовірні відомості про свою особу. Про прийняття такого рішення орган міграційної служби повідомляє особу письмово із зазначенням причин відмови.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що підстав для оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця ОСОБА_1 не було, позовні вимоги є безпідставними, а тому відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Позивач ОСОБА_1 залишив свою країну з причин загрози переслідування з боку політичної партії та міжпартійних суперечок, а не у звязку з тим, що через своє віросповідання чи політичні переконання його життю чи свободі в цій країні загрожує небезпека, крім того потрапив на територію України без відповідних документів, а тому з цих підстав відповідачем йому обґрунтовано та правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні.

Жодних доказів, які б підтверджували обґрунтованість побоювань ОСОБА_1 стати, після повернення в ОСОБА_2, жертвою переслідувань внаслідок свого віросповідання чи політичних переконань по справі не здобуто.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарга не спростовують висновків суду і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2010 року у справі №2а-1680/10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій, В.П. Любашевський

Ухвала у повному обсязі складена 12.10.2010 року.