Справа № 818/3405/15
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 р. Справа № 818/3405/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М., суддів: Бондаря С.О., Осіпової О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Токар Ю.В.,

представника позивача - Шаповал О.О.,

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/3405/15

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач, УДМС в Сумській області), в якому просить суд скасувати наказ №150 від 31.08.2015 року та зобов`язати переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, прибув до України в 2015 році та не може повернутися на батьківщину через переслідування, яких він може там зазнати. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 01.09.2015 року позивач отримав повідомлення №74 УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі наказу УДМС в Сумській області від 31.08.2015р. №150, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення ОСОБА_1 вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.19-25) та зазначила, що підставою для надання статусу біженця позивач зазначив про загрозу його життю з боку угрупування "Талібан". При цьому, заявник не надав доказів того, що йому загрожувала небезпека, оскільки він не звертався до поліції м. Кабул. При цьому, згідно міжнародній інформації, в самому Кабулі дійсно відбуваються терористичні акти, які призводять до жертв, як серед військових, так і серед мирного населення. Але відповідно до Докладу Генерального секретаря ООН від 27.02.2015 щодо подій в Афганістані в 2014 році «в Кабуле, благодаря операциям, проведенным афганскими силами безопасности при поддержке международных военных сил после резкой активизации повстанческой деятельности в Кабуле в октябре и ноябре 2014 года, сократилось число крупномасштабных операций, совершаемых повстанцами в столице, в результате чего уменьшилось и число нападений террористов-смертников: в октябре и ноябре их было совершено 10, а в декабре и январе - 5. Было также зафиксировано сокращение числа нападений с применением самодельных взрывных устройств: в октябре и ноябре их было совершено 18, в декабре - 5, а в январе - 2». Таким чином, в ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача - відсутні. Тому факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 нелегально прибув на територію України в 2015 році. 26.07.2015 року позивача виявлено в м. Конотоп Сумської області в складі групи з 10 громадян Афганістану.

10.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.31-35), оскільки його життю загрожує небезпека з боку угрупування "Талібан".

Наказом УДМС в Сумській області від 10.08.2015 року № 127 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.36).

Наказом УДМС в Сумській області від 31.08.2015 року № 150 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.48). Також відповідачем складено висновок від 31.08.2015 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45-47).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зазначеного висновку відповідача та винесеного на його підставі спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Афганістану відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Так, з протоколу співбесіди ОСОБА_1 від 13.08.2015 року вбачається, що причиною його виїзду із країни походження послужила, нібито, інформація від друзів та знайомих про те, що його обов`язково знайдуть та вб`ють таліби. Тому батько порадив позивачу та його молодшому брату залишити Афганістан та допоміг в організації нелегального переїзду до України. Щоб мати кошти для оплати послуг перевізників, за твердженнями позивача, батько продав власний будинок та родина позивача переїхала до орендованого житла.

За твердженнями позивача, він виїхав із Кабулу в лютому 2015 року та автомобільним транспортом через Узбекистан, Російську Федерацію потрапив до України. Під час переїзду робились зупинки тривалістю від тижня до місяця.

Позивач стверджує, що змушений був покинути територію Афганістану, побоюючись за своє життя, але до представників влади Російської Федерації із заявою про захист не звертався. На запитання, чому він цього не зробив, повідомив, що хотів жити лише в Україні, бо тут гарні люди. Зазвичай, особа, яка дійсно рятує своє життя чи тікає від переслідувань, не вибирає для себе країну кращого проживання.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що статус біженця не надається особі яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебував в третій безпечній країні. В даному випадку, позивач перебував в двох безпечних країнах, зокрема, в Узбекистані та в Російській Федерації.

Згідно свідчень позивача, що містяться в заяві про визнання його біженцем та протоколі співбесіди, він виїхав з країни за своїм національним паспортом без будь-яких перешкод з боку влади, що, крім іншого, також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Зазначене підтверджує те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічною міграцією.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 13.08.2015 року, основними підставами визнання біженцем позивач зазначив, що в разі повернення в Афганістан його зловлять таліби та обов`язково вб`ють.

Проте, доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе або брата позивач, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надав. До правоохоронних органів щодо погроз та стрілянини не звертався.

Відповідно до положень Закону України Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Суд також погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку стосовно того, що у зв`язку з відсутністю у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину, окрім усних заяв заявника, слід врахувати, що на підставі аналізу інформації повідомленої заявником, у нього відсутні переслідування або загроза переслідування за ознаками, передбаченими абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців".

З аналізу зазначених норм законодавства та беручи до уваги те що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув територію, не звертався за захистом до влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача наведених в протоколах, його ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття біженець, встановлені ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців, а письмовий висновок працівника відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивачки.

Таким чином, крім обставин, передбачених статтею 10 Закону № 2557-III рішення про відмову у наданні статусу біженця відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про те, що наказ УДМС в Сумській області від 31.08.2015 року № 150 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи те, що правомірність наказу УДМС в Сумській області від 31.09.2015 року № 150 підтверджена судом по даній справі, підстав для зобов`язання відповідача переглянути рішення про відмову в наданні статусу біженця, або особою, яка потребує додаткового захисту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя О.М. Кунець

Судді С.О. Бондар

О.О. Осіпова

З оригіналом згідно

Суддя О.М. Кунець

Повний текст постанови виготовлено 30.10.2015 року.