Справа № 2а/1770/5539/2011
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2012-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Дудар О.М.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"25" червня 2012 р. Справа № 2а/1770/5539/2011

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегіі:

головуючого судді Мацького Є.М.

суддів: Євпак В.В.

ОСОБА_2,

при секретарі Волянська О.В. ,

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритмоу судовому засіданні у м.Житомирі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівне на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "08" лютого 2012 р. у справі за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м.Рівне про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівне про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 148710,61грн. та додатково визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.Рівне від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 225230,00грн. (178960,00грн. - за основним платежем, 46270,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2012 року позовні вимоги задоволено.

Визнатно протиправними та скасувано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівне від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 148710,61грн. та від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 225230,00грн. (178960,00грн. - за основним платежем, 46270,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

В апеляційній скарзі ДПІ у м.Рівне,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову суду та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що

під час проведення перевірки обсяг виручки, отриманої позивачем було визначено на підставі отриманої інформації з УДАІ УМВС України в Рівненській області згідно листа від 26.08.2011р. №35/8-7213 (вх.№23818/10/01-1126 від 29.08.2011р.) та інформації Рівненської митниці від 26.08.2011р. №01/56-08-5088 (вх.№23831/10/01-1126 від 29.08.2011р.). Зазначив, що перевіркою було встановлено, що позивач у 2009р. було придбано 27 одиниць транспортних засобів. Розбіжність між показниками обсягу виручки від реалізації товарів підприємця за 2009р. та даними перевірки виникла в зв'язку неправильним визначенням вартості реалізованих транспортних засобів. Вказав, що на підставі отриманої інформації від органів ОСОБА_4 в Рівненській області та Рівненської митниці (АРМ Митниця) встановлено, що від реалізації транспортних засобів у 2009 році позивачем було отримано виручку в сумі 927078,27грн., сума перевищення виручки від реалізації транспортних засобів у IV кв. 2009 р. становить у сумі 427078,27 грн. Таким чином, позивачем було порушено вимоги Указу Президента України Про спрощену систему оподаткування обліку та звітності від 03.07.1998р. №727/98 в частині застосування спрощеної системи обліку та звітності. Стаття 5 зазначеного Указу передбачає, що у разі порушення вимог, встановлених ст.1 Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного періоду (кварталу). Як наслідок, під час проведення документальної перевірки позивачу з 01.01.2010р. було переведено на загальну систему оподаткування та визначено податок з доходів фізичних осіб і податок на додану вартість.

Розглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах, передбачених статтею 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ДПІ у м.Рівне з 12.09.2011р. по 23.09.2011р. було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства позивачем, за період з 11.11.2008р. по 31.12.2010р., за наслідками якої складено акт від 30.09.2011р.

З висновків вказаного акта перевірки вбачається, що податковим органом було встановлено порушення позивачем, зокрема:

1) ст.1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування" від 28.06.1999р. №746/99 (із змінами та доповненнями), вимоги ст.13, п."б" ч.1 ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. №13-92 "Про прибутковий податок з громадян" та п.7.1 ст.7, пп.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003р. №889-ІV (із змінами та доповненнями), у результаті чого донарахована сума податку з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за результатами перевірки становить 148710,61грн., у тому числі: за 2009р. - 48046,30грн., за 2010р. - 100664,31грн.

2)- пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000р. №2181-III, а саме - неподання декларацій з ПДВ за січень 2010р. - грудень 2010р.;

- пп.7.3.1 п.7.3 ст.7, пп.2.3.1 п.2.3 ст.2, п.9.3 ст.9, пп.7.2.8 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР (із змінами та доповненнями), у результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 178960,00грн. у т.ч.: січень 2010р. - 29143,00грн., березень 2010р. - 44306,00грн., квітень 2010р. -9270,00грн., червень 2010р. -11867,00грн., липень 2010р. - 25193,00грн., серпень 2010р. - 9758,00грн., жовтень 2010р. - 18347,00грн., листопад 2010р. - 19139,00грн., грудень 2010р. - 11937,00грн.

На підставі акта перевірки від 30.09.2011р. ДПІ у м.Рівне прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов"язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 148710,61грн., та від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов"язання з податку на додану вартість на загальну суму 225230,00грн. (178960,00грн. - за основним платежем, 46270,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Позивач, не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, оскаржив їх до ДПА в Рівненській області.

За результатами розгляду рішенням ДПА в Рівненській області скарга була залишена без задоволення, а оспорюванні податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Рівне - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, зареєстрований як суб"єкт підприємницької діяльності-фізична особа виконавчим комітетом Рівненської міської ради 11.11.2008р. та взятий на облік, як платник податків в органі державної податкової служби з 12.11.2008р. за №27350.

Упродовж періоду, що перевірявся ДПІ у м.Рівне, з 11.11.2008р. по 31.12.2010р., позивач здійснював підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності:

- у 2008 році - на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку серії Є №275029 від 24.11.2008р. із зазначеними видами діяльності: роздрібна торгівля продовольчими та непродовольчими товарами (крім алкогольних напоїв та тютюнових виробів). Ставка єдиного податку - 200 грн.;

- у 2009 році - на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку серії Є №275036 від 01.01.2009р. із зазначеними видами діяльності: роздрібна торгівля продовольчими та непродовольчими товарами (крім алкогольних напоїв та тютюнових виробів). Ставка єдиного податку - 200 грн.;

- у 2010 році - на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку серії З №197051 від 01.01.2010р. із зазначеними видами діяльності: роздрібна торгівля продовольчими та непродовольчими товарами (крім алкогольних напоїв та тютюнових виробів). Ставка єдиного податку 200 грн..

Як вбачається з акта перевірки від 30.09.2011р. упродовж 2009 року позивач для реалізації було знято з обліку 27 одиниць транспортних засобів. Загальний обсяг виручки від їх реалізації, як стверджує ДПІ у м.Рівне, користуючись інформацією, отриманою від ОСОБА_4 в Рівненській області та Рівненської митниці (АРМ "Митниця") становить 927078,27грн. Таким чином, податковий орган стверджує, що позивачем було порушено в 2009році ст.1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування обліку та звітності" від 03.07.1998р. №727/98, перевищено гранично допустимий обсяг виручки в розмірі 500тис.грн., в результаті чого останній зобов"язаний був перейти на загальну систему оподаткування та сплачувати відповідно податок з доходів фізичних осіб та податок на додану вартість.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов наступного висновку.

Статтею 1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування обліку та звітності" від 03.07.1998р. №727/98 (далі - Указ №727/98) установлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для таких суб"єктів малого підприємництва як фізичні осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

При цьому, ст.1 Указу №727/98 передбачає, що виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб"єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Зі змісту вказаної статті слідує, що для встановлення факту перевищення гранично допустимої межі виручки ДПІ у м.Рівне зобовязана була встановити розмір грошових коштів, що фактично були отримані позивачем на розрахунковий рахунок або готівкою.

Згідно з даними звітів платника єдиного податку за 2009 рік, загальний обсяг виручки, отриманий позивачем у 2009 році становить 100000,00грн.

Дані АРМ "Митниця" та експертні висновки УДАІ не є платіжними та розрахунковими документами та не свідчать про отримання позивачем сум виручки у розмірах, вказаних податковим органом у акті перевірки.

Відповідачем не було надано жодних доказів відчуження позивачем транспортних засобів, у той час як позивачем було надано копії довіреностей, за якими передавалися транспортні засоби іншим особам. Таким чином, документально не підтверджується сам факт реалізації 27одиниць транспортних засобів, як про це стверджує податковий орган.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

За змістом п.1.2 ст.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003р. №889-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №889-IV) дохід фізичної особи охоплює суму будь-яких коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. В свою чергу, дохід з джерелом його походження в Україні, згідно з п.1.3. ст.1 вказаного Закону - це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу обєкт рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із Законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України (пп.ж). Загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року. До складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються в тому числі і частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 11-12 цього Закону. Дохід платника податку від продажу обєкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15% від об'єкта оподаткування).

На відміну від визначеного підпунктом 11.1.3 статті 11 Закону №889-IV порядку оподаткування операцій з продажу нерухомості, згідно з яким дохід від продажу об"єкта нерухомого майна визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства, при продажі рухомого майна вказаний Закон не містить вимог до визначення бази оподаткування не нижче оціночної вартості такого майна.

За таких обставин, висновок відповідача про визначення доходу від продажу рухомого майна виходячи з його оціночної вартості не ґрунтується на вимогах чинного законодавства про оподаткування, а відтак і визначення позивачу податкового зобов"язання з податку з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна за даними ВРЕР УДАІ УМВС України в Рівненській області про зняті позивачем з реєстраційного обліку транспортні засоби, вартість яких визначена податковим органом за митною або експертною оцінкою транспортних засобів, здійснено неправомірно.

Аналогічним чином, не можуть вважатися доказом ціни придбання чи відчуження транспортних засобів дані митних органів, отримані ними з вантажно-митних декларацій про ввезення таких транспортних засобів на територію України.

Фактично, при визначенні виручки позивача, відповідачем застосовано експертну або митну вартість транспортних засобів, яка, як вбачається з акта перевірки, вважається податковим органом звичайною ціною.

У той же час, порядок визначення "звичайної ціни" визначений п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994р. №334/94-ВР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №334/94-ВР), за нормою якого звичайна ціна в першу чергу визначається виходячи з рівня справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари, а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари, а також ціни, які склалися на ринку (території найближчій стосовно будь-якої із сторін договору) ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів. Для визначення звичайної ціни товару використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у співставних умовах. Якщо товари, ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам, стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну, визначення звичайної ціни здійснюється із врахуванням таких факторів. Відповідно до пп.1.20.5 п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР, якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням таких норм, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна.

З акта перевірки та з долучених до матеріалів справи копій документів, які використовувалися відповідачем під час податкової перевірки позивача, слідує, що податковим органом не здійснювалися заходи щодо дослідження справедливих ринкових цін на ідентичні або однорідні товари, що не заперечувалося в судовому засіданні і представником відповідача.

Відповідач, всупереч порядку визначення звичайних цін, обумовлених п.1.20 названого Закону, прийняв за звичайну ціну відповідно експертну або митну вартість товарів, однак така вартість товару не є звичайною ціною в розумінні обумовленого закону.

Крім того, ні Декрет Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.1992р. №13-92, ні Закон №889-IV, взагалі не покладають обов"язку щодо застосування "звичайної ціни" під час продажу рухомого майна. В силу вимог п.12.4. ст.12 Закону №889-IV, застосування ставки податку до вартості рухомого майна, розрахованої за звичайними цінами, передбачено лише при обміні об'єктами рухомого майна. В той же час позивач операцій по обміну транспортними засобами в охопленому перевіркою періоді не здійснював.

Оскільки за змістом п.1.2 ст.1 Закону №889-IV дохід фізичної особи - це сума коштів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, то з урахуванням відсутності правової норми про визначення такого доходу при продажу рухомого майна, виходячи з ціни, яка є нижчою за його оціночну вартість, об"єкт оподаткування повинен визначатися із ціни продажу, обумовленої договором, або ж із суми коштів, яка фактично, а не ймовірно одержана такою фізичною особою.

Відповідач у ході проведення перевірки позивача об'єкт оподаткування визначив з джерел інших, ніж звітність або первинні документи, в тому числі, використовуючи висновки оцінювачів, які визначали вартість автотранспортних засобів при постановці їх на облік в органи ДАІ, після відчуження позивачем, та дані митних декларацій при ввезені таких автотранспортних засобів на територію України.

Такий спосіб визначення суми податкових зобов'язань, згідно з пп.4.3.1. п.4.3. ст.4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-III від 21.12.2000р., чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2181-III) є методикою непрямих методів. Донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін платнику податку, в силу вимог пп.1.20.10 п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР, також здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Порядок та підстави визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами встановлено п.4.3 ст.4 Закону №2181-III. При цьому, пп.4.3.5 вказаної статті передбачає, що передумовою для застосування непрямих методів є рішення про застосування непрямих методів, яке приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у підпункті 4.3.1 цього пункту. Разом з тим, судом встановлено, що рішення про застосування непрямих методів для визначення суми податкового зобов'язання позивача з податку на доходи фізичних осіб не приймалося.

Ні повідомлення митниці про митну вартість транспортних засобів, ні дані про експертну оцінку поставлених на облік транспортних засобів, попередньо зареєстрованих за позивачем не є належними і допустимими доказами в розумінні ст.70 КАС України, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. В силу вимог ч.4 ст.70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з п."б" пп.4.2.2. п.4.2. ст.4 Закону №2181-III податковому органу надано право самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у тому випадку, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Таким чином, донарахування податковим органом податкових зобов"язань допустиме лише у випадку підтвердження факту заниження суб"єктом господарювання суми зобов"язань, який, в свою чергу, підтверджено документально.

Форма та зміст акта перевірки, на підставі якого прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення, свідчать про порушення посадовими особами вимог Порядку N1003, оскільки в акті, як встановлений перевіркою факт, викладені обставини, що не підтверджені документально, зокрема, що обсягу отриманої позивачем виручки від реалізації ввезених з-за кордону транспортних засобів, який становить у: у 2009 році 927078,27грн., у 2010 році 894793,90грн.

Оскільки вказані висновки податкового органу, в їх сукупності, стали базисом для висновку про отримання позивачем виручки, сума якої у IV кв. 2009 р. перевищила 500000,00грн., а відтак і для висновків про те, що всі доходи позивача з 01.01.2010р. підлягають оподаткуванню на загальних підставах, з огляду на втрату права застосовувати спрощену систему оподаткування, суд вважає, що суд першої інстанції правильно визнав податкове повідомлення-рішення від 18.10.2011р. № про збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 148710,61грн. таким, що фактично винесене із застосуванням непрямих методів, з порушенням п.4.3, п.4.2. ст.4 Закону №2181-III, п.7 Порядку N1003.

З цих же міркувань колегія суддів не може погодитися з висновком податкового органу про порушення позивачем вимог пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №168/97-ВР).

В силу вимог п.9.4 ст.9 Закону №168/97-ВР, особа, яка не надсилає заяву про реєстрацію платником ПДВ, у тому випадку, коли вона підлягає обов"язковій реєстрації як платник цього податку, відповідно до пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 цього Закону (перевищення сумою виручки 300000,00грн.), несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

В той же час, п.1 ст.1 Указу №727/98 надає фізичним особам право перебувати на спрощеній системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000,00рн. і така спрощена система оподаткування звільняє суб'єктів малого підприємництва від сплати податку на додану вартість. Указом визначено, що у разі перевищення граничної межі отриманої виручки, такі підприємці мають перейти на загальну систему оподаткування з подальшою реєстрацією платниками податку на додану вартість.

Оскільки, відповідачем не доведено, що позивач в охопленому перевіркою періоді отримав від реалізації транспортних засобів доходи в обумовлених актом перевірки розмірах, тобто досягнув граничного обсягу господарських операцій, що передбачають перехід на загальну систему оподаткування та реєстрацію платником податку на додану вартість, підстав для нарахування йому податкових зобов"язань з ПДВ та застосування 50% штрафної санкції з ПДВ, у податкового органу не було.

Щодо висновків відповідача про необхідність застосування до позивача штрафу за неподання до податкового органу декларацій з податку на додану вартість за період січень 2010р. грудень 2010р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до пп.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181-III платник податків, що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку.

Враховуючи зазначене, а також те, що до дати реєстрації платником податку на додану вартість особа (у тому числі і несвоєчасної реєстрації) не має права на подання податкової декларації, то штрафні санкції, передбачені пп.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181-III за неподання податкових декларацій з податку на додану вартість суб"єктом підприємницької діяльності, який не подав до органу податкової служби заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість, не застосовуються.

Отже, суд першої інстанції, виконавши всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, постановив обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195,196,200,205,206,212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівне залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Є.М. Мацький

судді: ОСОБА_5 ОСОБА_2

ОСОБА_1

Роздруковано та надіслано: рек з пов.

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_6 підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 вул.Барвиста, 4,м.Рівне,33000

3- відповідачу ОСОБА_7 податкова інспекція у м.Рівне вул.Відінська , 8,м.Рівне,33023