Справа № 2а/1770/1202/2011
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2011-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Справа № 2а/1770/1202/2011
Головуючий у 1-й інстанції: Дудар О.М.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"15" листопада 2011 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Капустинського М.М.

суддів: Бондарчука І.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі Соморовій В.А. ,

за участю ФО СПД ОСОБА_3, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємницької діяльності - ОСОБА_5 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "04" серпня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_4 підприємницької діяльності - ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у м.Рівне провизнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

18 березня 2011 року ОСОБА_4 підприємницької діяльності - ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.12.2010 року №/0 про податкове зобов"язання з податку доходів фізичних осіб в сумі 467,82 грн. та від 23.12.2010 року №/1 про податкове зобов"язання з податку на додану вартість в сумі 27547,50 грн.

Не погодившись з зазначеними донарахуваннями, позивачем оскаржено податкові повідомлення-рішення до Державної податкової інспекції у м. Рівне, а в послідуючому до Державної податкової адміністрації у Рівненській області.

За наслідками розгляду первинної скарги податковим органом податкове повідомлення-рішення від 23.12.2010 року №/0 про податкове зобов"язання з податку на додану вартість в сумі 27547,50 грн. було змінено в сумі на 26805,00 грн., інше податкове повідомлення-рішення від 03.12.2010 року №/0 - залишено без змін.

ДПА в Рівненській області повторну скаргу на податкові повідомлення-рішення залишено без задоволення, а рішення без змін.

Не погодившись з зазначеними рішеннями ДПІ та ДПА, позивачем податкові повідомлення-рішення, оскаржено до суду.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2011 року позивачу в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

На вказану постанову позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог. Апелянт зазначає, що всі товари, які придбавалися ним були використані у власній господарській діяльності про що свідчать первинні бухгалтерські документи у тому числі і податкові накладні. Також, перевіркою встановлено у місяці звільнення - надання соціальної пільги працівникам, що призвело на думку перевіряючих до недоутримання та не перерахування до бюджету сум податку з доходів найманих працівників на суму 155,94 грн.. Проте в акті перевірки, відсутні посилання на накази про їх звільнення. Як зазначено в акті перевірки, всі надані первинні документи використані під час перевірки, але не всі, як вважає апелянт, були прийняті до уваги ревізором, що і стало наслідком неправомірного донарахування.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Колегією суддів, як і судом першої інстанції встановлено, що ДПІ у м. Рівне по результатам планової виїзної документальної перевірки правовідносин позивача з СПД ОСОБА_6, ТзОВ "ТПП Неомодуль" та ТзОВ "Практик П" за період з 0107.2007 року по 30.06.2010 року було констатовано завищення податкового кредиту з податку додану вартість по господарським операціям з даними контрагентами та безпідставне надання трьом працівникам соціальної пільги в місяці їх звільнення, що знайшло своє відображення в акті відповідача за № 223/17-117/НОМЕР_1 від 23.11.2011 року та потягло винесення цим податковим органом податкових повідомлень - рішень за №/0 від 03.12.2010 року яким позивачу визначено до сплати податкове зобов"язання з податку доходів фізичних осіб в сумі 467,82 грн. та від 23.12.2010 року №/1 яким позивачу визначено до сплати податкове зобов"язання з податку на додану вартість в сумі 27547,50 грн.

Як стверджував відповідач, позивачем, в порушення Закону України Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року №889-1У( далі Закону №889-1У) та "Порядку надання документів та їх складу при застосуванні податкової соціальної пільги" від 26.12.2003 року №2035 (далі Порядку), надавалась податкова соціальна пільга в місяці звільнення працівників. Крім того, частина придбаного позивачем товару у СПД ОСОБА_6 (запчастини, комплектуючі) не використана в господарській діяльності позивача станом на 19.01.2010 року (дата ліквідації платника ПДВ), а оскільки вказаний товар не призначався для використання в господарській діяльності позивача, то сума податку, в розмірі 2674,00 грн., сплаченому у зв"язку з таким придбанням, не підлягає включенню до складу податкового кредиту. Також, позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту відповідних періодів суми ПДВ по взаїмовідносинах з ТзОВ "ТПП Неомодуль" та ТзОВ "Практик П". Вказані контрагенти не відобразили податкові зобов"язання з позивачем у власних податкових деклараціях. На час перевірки, позивач не підтвердив первинними документами факти отримання і реалізації зі складу , використання у господарській діяльності товару, придбаного у Товариств. Тобто, позивачем було завищено податковий кредит з ПДВ по господарським операціям з вказаними контрагентами на суму 15690,00 грн..

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в порушення п. 1.7 ст. 1, п.п.6.3.1, 6.3.2 п.6.3 ст.6 Закону №889-1У та п.3,4,7 Порядку, неправомірно була застосована податкова соціальна пільга до доходів найманих працівників ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у податковому місяці, в якому з ними було припинено трудові відносини. Щодо податкового зобов"язання з ПДВ то наявність лише податкових та видаткових накладних, за відсутності інших документів підтверджуючих реальність господарських операцій позивача з ТзОВ "ТПП Неомодуль" та ТзОВ "Практик П", свідчить, на думку суду першої інстанції, про ухилення позивача від оподаткування та безпідставне формування ним податкового кредиту.

Колегія суддів не може погодитися з позицією суду першої інстанції, так як відповідно до вищезазначених норм, податкова соціальна пільга відносно доходів найманих працівників ОСОБА_7І.( дата звільнення -31.08.2009 року), ОСОБА_8 (дата звільнення 30.10.2009 року) та ОСОБА_9 (дата звільнення - 31.03.2010 року) у податковому місяці, виходячи з дат припинення з ними трудових відносин, застосована позивачем правомірно.

Що ж до податкового зобов"язання з ПДВ то відповідно до п.п. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 року за № 168/97(далі Закону №168/97), податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.п.7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону, податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно п.п.7.5.1 п.7.5 ст. 7 Закону № 168/97, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст. 7 вказаного Закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Зазначені правові норми свідчать про те, що виключно відсутність податкової накладної має наслідком неможливість формування податкового кредиту.

Закон №168/97 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) не ставить право на податковий кредит в залежність від обов"язкового підтвердження декларування відповідної суми податкових зобов"язань контрагентом. Позивач, як покупець товару, не може нести відповідальність за дії контрагента, як продавця товару. Відповідно несплата ПДВ контрагентом (постачальником) не може служити підставою для зменшення податкового кредиту на суму ПДВ сплачену в ціні товару.

Позивач аргументовано, з посиланням на належну доказову базу та норми матеріального права довів неправомірність винесення відповідачем оскаржуваних ним податкових повідомлень-рішень. Позиція позивача ґрунтується на вірному трактуванні норм матеріального права та повноті встановлення обставин справи.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам, не вірно застосував норми матеріального права, у зв"язку із чим, прийшов до хибного висновку про безпідставність вимог позивача про скасування податкових повідомлень-рішень та ухвалив рішення, яке не відповідає Закону.

Доводи апеляційної скарги спростовують встановлені судом першої інстанції обставини, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідають нормами матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до ст.202 КАС України, апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувавши оскаржувану постанову суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позову.

Згідно зі ст.198 ч.1 п. 3 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємницької діяльності - ОСОБА_5 задовольнити.

Скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2011 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 підприємницької діяльності - ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Рівне задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.12.2010 року №/0 та від 23.12.2010 року №/1.

Постанованабирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

судді: ОСОБА_10 ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_4 підприємницької діяльності - ОСОБА_5

3- відповідачу ОСОБА_11 податкова інспекція у м.Рівне вул. Відінська, 8,м.Рівне,33023