Справа № 2а-40/10
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2010-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2010 р. Справа № 17475/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Носа С.П.,

суддів Ліщинського А.М., Шавеля Р.М.,

при секретарі судового засідання Шологон В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Львівського обласного військового комісаріату про визнання дій неправомірними, поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни, стягнення компенсації грошових доходів у зв'язку з порушенням строків нарахування та виплати частини пенсії у вигляді щомісячної надбавки та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Львівського обласного військового комісаріату про визнання дій неправомірними, поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни, стягнення компенсації грошових доходів у зв'язку з порушенням строків нарахування та виплати частини пенсії у вигляді щомісячної надбавки та зобов'язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є дитиною війни. Згідно із ст. 6 цього ж Закону йому повинно виплачуватись підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Просить визнати бездіяльність відповідачів неправомірною, стягнути з головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу дитині війни за період з 01 січня 2006 року по листопад 2009 року (включно) в сумі 4737 грн. 50 коп., стягнути компенсацію грошових доходів у зв'язку з порушенням строків нарахування та виплатити частини пенсії у вигляді щомісячної надбавки за період з 01 січня 2006 року по листопад 2009 року (включно) в сумі 1597 грн. 52 коп. моральну шкоду в сумі 5000 грн., допустити негайне виконання прийнятої постанови суду, зобов'язати головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в подальшому призначати та виплачувати підвищення до пенсії у розмірі не меншому 30 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 01.01.2010 року у відповідності до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та подати звіт про виконання судового рішення.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2010 року позов задоволено частково. Визнано дії головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» неправомірними. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Зазначена постанова мотивована тим, що позивач є дитиною війни, а рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 року та від 22.05.2008 року визнано такими, що не відповідають Конституції України положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», «Про Державний бюджет України на 2008 рік» якими обмежується дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а тому вимоги позивача щодо виплати підвищення до пенсії є підставними та обґрунтованими за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року .

Не погоджуючись з прийнятою постановою головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати оскаржувану постанову і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що постанова суду першої інстанції є необґрунтована та винесена з порушенням норм матеріального права.

Апелянт звертає увагу на те, що законодавством України не прийнято жодного нормативного акту на виконання вимог ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни про підвищення розміру пенсій дітей війни, не визначено, які саме органи мають проводити такі виплати, за рахунок яких коштів і джерел. Крім того, залишається невизначеним порядок обчислення такого підвищення та його розмір. Просить врахувати, що встановлений ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного Закону, і не може враховуватися для перерахунків або підвищень інших пенсій.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною війни, що підтверджується відповідним посвідченням, а тому, він має право на отримання підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни.

Щодо позовних вимог в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплатити недоплачене підвищення до пенсії за 2006 рік, то Законом України «Про державний бюджет на 2006 рік» було зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», однак Законом України від 19.01.2006 року № 3367-ІУ дію цієї статті було відновлено, але установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5, запроваджуються з 01 січня 2006 року, а статтею 6 у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної ОСОБА_2 України з питань бюджету. Тобто, такі підвищення повинні були здійснюватись у випадку вищезазначених умов. Оскільки такі умови не настали, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні цієї вимоги.

Рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та від 22.05.2008 року №10-рп/2008 положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік», якими обмежується дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цих Рішень. При цьому згідно п.п. 5,6 резолютивної частини такого це рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 «Про соціальний захист дітей війни» повинно було виплачуватись за період з 09.07.2007 та з 22.05.2008 року, з дня набрання чинності рішень Конституційного суду України.

В той же час, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, який передбачений ч.2 ст. 99 КАС України, колегія суддів вважає обґрунтованими з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

У зв'язку з тим, що підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком не нараховувалось відповідачем, колегія суддів вважає, що в даному випадку слід застосовувати річний строк звернення до суду відповідно до ст. 99 КАС України ( в редакції, що діяла на момент розгляду судом першої інстанції), оскільки іншими нормативно-правовими актами не визначено строк звернення до суду за не нарахованими пенсіями.

Рішенням Конституційного суду №10-рп/2008 від 22.05.2008 року нова редакція ст.. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, відповідно до якої дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, визнана неконституційною, тому з 22.05.2008 року почала діяти колишня редакція статті 6 Закону.

Таким чином, з 26.09.2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22.05.2008 по 31.12.2008 року та з 01.01.2009 року по 01.11.2009 року позовні вимоги щодо зобов'язання підвищення до пенсії як дитині війни підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх положення, що визнані неконституційними втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити про те, що відсутність бюджетного фінансування на виплату, передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни», підвищення до пенсії не може бути причиною невиконання відповідним субєктом владних повноважень покладених на нього зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі Кечко проти України).

Оскільки правові положення, які передбачають виплату щомісячного підвищення до пенсії дітям війни є чинними, а позивач належить до вказаної групи осіб і має право на її отримання, органи державної влади не можуть свідомо зменшувати розмір такої допомоги.

Стосовно посилань апелянта на те, що законодавством України не визначено поняття «мінімальна пенсія за віком» як розрахункової величини для підвищення пенсії згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», то колегія вважає за необхідне вказати про наступне.

За чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Однак, згідно ч.3 ст. 28 цього Закону мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом. Оскільки законодавством інший мінімальний розмір пенсії за віком не визначений, слід застосовувати цей розмір.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів відзначає, що невиплата підвищення до пенсії позивачу заподіяна протиправною бездіяльністю відповідача.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення компенсації грошових доходів (пенсії) у зв'язку із порушенням строків їх виплати за період з 01 січня 2006 року по листопад 2009 року включно в сумі 1597 грн. 52 коп. то такі задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності законом. Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ передбачено, що компенсація частини доходів проводиться лише у випадку, якщо такі доходи були нараховані громадянам, однак були затримані строки їх виплати.

Оскільки, позивачу сума недоотриманого підвищення до пенсії не була відповідачем фактично нарахована, а тому така не підлягає компенсації згідно чинного законодавства.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5000 грн., то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що такі задоволенню не підлягають, оскільки із п. 3 постанови Пленому Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки позивачем не наведено жодного факту заподіяння моральних страждань, не наведено причинного зв'язку між діями відповідачів та спричиненням фізичних і моральних страждань, не наведено жодних доказів у чому саме полягає спричинена шкода, а тому немає підстав для заподіяння відшкодування такої.

Що стосується позовних вимог позивача в частині допустити негайне виконання прийнятої судом постанови у повному розмірі до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до п.1. ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Крім цього, відповідно до пп. 6 п. 2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах в містах, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2, Управління відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства. Враховуючи дану норму, колегія суддів вважає, що визначення та перерахунок розміру пенсії, в тому числі підвищення до пенсії, належить до компетенції органів Пенсійного фонду України і суд не може самостійно визначати розмір підвищення до пенсії, яке належить нарахувати та виплатити позивачу, а лише зобовязати відповідача провести таке нарахування та виплату, що правильно зробив суд першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є покладення обовязку на головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести належне нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням виплачених позивачу сум у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з 26.09.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 по 31.12.2008 року та з 01.01.2009 року по 01.11.2009 року що, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права, фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам.

Керуючись ст. 160 ч. 3, ст. 195, 196, п.3 ст. 198, ч. 1 п. 4 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2010 року по справі № 2а-40/10 скасувати та прийняти нову, якою позов ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Львівського обласного військового комісаріату про визнання дій неправомірними, поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду, стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни, стягнення компенсації грошових доходів у зв'язку з порушенням строків нарахування та виплати частини пенсії у вигляді щомісячної надбавки та зобов'язання до вчинення дій задовольнити частково.

Визнати бездіяльність головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 недоплачене підвищення до пенсії як дитині війни розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 26 вересня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 01 листопада 2009 року, яке обчислюється відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» протиправним.

Зобов'язати головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни» за період з 26 вересня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 01 листопада 2009 року, яке обчислюється відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя С.П. Нос

Судді А.М. Ліщинський

ОСОБА_2