Справа № 802/2996/13-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2996/13-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

27 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною. зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною. зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача та просили суд залишити її без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Могилів-Подільської ОДПІ з запитом, в якому просив надати інформацію про сплату земельного податку (орендної плати) Могилів-Подільським районним споживчим товариством (РСТ) за користування земельними ділянками державної (комунальної власності) №1, площею 0,9935 га та №2, площею 0,0234 га, що розташовані по вул. Стависька, 40/45, м. Могилів-Подільський, в період 1994-2013 р.р. (по роках та місяцях) та повідомити чи направлявся Могилів-Подільською міською радою до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів запит ОСОБА_2 від 07.06.2013 року.

У своїй відповіді за №4269/10/11 від 19.06.2013 року податковий орган, зокрема, повідомив, що Могилів-Подільським районним споживчим товариством (РСТ) за користування земельними ділянками, що розташовані за адресою вул. Стависька, 40/45, м. Могилів-Подільський та перебувають в його оренді в період 1994-2013 р.р. орендна плата задекларована в повній мірі та звірена з даними земельного відділу. Сума задекларованої орендної плати вноситься платником вчасно та в повній мірі. Заборгованість по платі за зазначені земельні ділянки не має.

Додатково зазначено, що по товариству раз в три роки проводиться документальна перевірка, в ході якої відслідковуються всі питання щодо дотримання вимог чинного законодавства. Також вказано, що від Могилів-Подільської міської ради до Могилів Подільської ОДПІ не надходив запит ОСОБА_2 від 7.06.2013 р.

Не погоджуючись з такою відповіддю та вважаючи її неповною, зокрема, щодо не зазначення суми сплати споживчим товариством земельного податку (орендної плати), позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідач довів правомірність та обґрунтованість відмови позивачу у наданні інформації, яка у відповідності до чинного законодавства, є конфіденційної та може надаватись лише за письмовою згодою відповідної особи.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (частина перша статті 6 Закону).

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, встановлену статтями 7, 8, 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації. Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» ("трискладовий тест").

Частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Як видно з матеріалів справи запит позивача стосувався надання саме публічної інформації, яка стосувалась використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, і обмеження доступу до якої можливо виключно з мотивів попередження шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

В силу частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Таким чином, відповідач неправомірно відмовив ОСОБА_2 в наданні інформації, якою володів сам, та не направив запит до належних розпорядників інформації в частині питань, які не належать до його компетенції.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд апеляційної інстанції зазначає слідуюче.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Так, обґрунтовуючи заявлені вимоги в цій частині позивач у позові вказує, що протиправні дії відповідача при надані неповної відповіді на запит, завдали моральних витрат, які призвели до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань. Вказує, що недостатньо приділяв часу родині та дитині, громадській підприємницькій діяльності, спілкуванню зі знайомими, друзями партнерами по бізнесу, колегам з інших міст; що не може пояснити людям, що "корупція зараз міцніше Законів України і Конституції України та всі обставини даної відповіді зовсім не відповідає ст. 8 Конституції України про те, що у нас в Україні немає і не визнається і не діє принцип верховенства права…". Зазначає, що "повинен бути переконаним, що мої чесно зароблені кошти, які перераховані до Могилів-Подільським РСТ були направлені до міського і державного бюджету, а не напрямки тотальної корупції і тіньової схеми про, що неодноразово були публікації ЗМІ". Обґрунтовує у позові, що йому не довіряє громадська організація "Інститут сприяння демократичному розвитку громад, як засновнику, що не може офіційно надати потрібні документи з факторами та доказами недоврахувань про сплату земельного податку (орендної плати) Могилів-Подільським РСТ, що його душевно принижує і ображає, як громадянина України, його честі і гідності та спрямованості, забезпечення прав і свобод гарантованих Конституцією України, Законом України Про доступ до публічної інформації".

Вказує, що "моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, престижу та ділової репутації. У порушенні прав на інформацію, у порушені нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя перед моїми виборцями як кандидата в депутати до місцевої ради м. Могилева-Подільського, які мені, віддаючи на виборах свої голоси саме за мене, покладали на мене надії, що саме я зможу захистити інтереси громади, надавати будь-яку допомогу могилевчанам та гостям нашого міста обласного підпорядкування".

Враховуючи вищезазначене колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що викладені у позові мотиви нанесення моральної шкоди відповідачем при наданні відповіді позивачу не доведені, оскільки, надані до матеріалів справи копії публікацій з газет не стосуються спору, який є предметом розгляду у цій адміністративній справі.

Щодо позовної вимоги про винесення окремої ухвали про направлення матеріалів до відповідного правоохоронного органу для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення дій чи бездіяльність яких визнаються протиправними, викладеного у прохальній частині позовної заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 166 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Враховуючи наведену норму, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що підстав для прийнятті окремої ухвали відсутні.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

З огляду на викладене, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 3 ч. 1 ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною. зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області щодо не надання ОСОБА_2 відповіді на інформаційний запит від 14.06.2013 року.

Зобов'язати Могилів-Подільську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області надати відповідь на інформаційний запит від 14.06.2013 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В.

ОСОБА_4