Справа № 2а-/1770/21/2011
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2011-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

іменем України

"01" червня 2011 р. Справа № 2а-/1770/21/2011

номер рядка статистичного звіту 8.2

Колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Мацького Є.М.

суддів: Жизневської А.В.

ОСОБА_1,

при секретарі Лабунській Ю.В. ,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "23" березня 2011 р. у справі № 2а-/1770/21/2011 за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції про застосування штрафних (фінансових) санкцій ,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 / ОСОБА_4/ ОСОБА_5 були задоволені частково.

Рішення ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого до приватного підприємця ОСОБА_4 застосовано суму штрафних санкцій в розмірі 850377,00 грн. визнано протиправним та скасовано.

Рішення ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого до приватного підприємця ОСОБА_4 застосовано суму штрафних санкцій розмірі 1920,00 грн. визнано протиправним та скасовано .

Податкове повідомлення-рішення ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого приватному підприємцю ОСОБА_4 визначено суму податкового зобовязання за платежем: "податок з доходів фізичних осіб" в розмірі 37462,17 грн., в тому числі 12487,39 грн. - за основним платежем та 24974,78 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями визнано протиправним та скасовано.

Податкове повідомлення-рішення ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції №/2 від 23.12.2010 року, згідно якого приватному підприємцю ОСОБА_4 визначено суму податкового зобовязання за платежем: "податок на додану вартість" в розмірі 138295,50 грн., в тому числі 88995,00 грн. - за основним платежем та 49300,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями визнано протиправним та скасовано в частині визначення податкового зобовязання в розмірі 4803,00 грн., в тому числі 4803,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями з моменту його прийняття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою суду, ОСОБА_2 / ОСОБА_4/ В.М. та ОСОБА_3 МДПІ Рівненської області подали апеляційні скарги.

Апелянт ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, постановити нову, якою задовольнити її вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_3 МДПІ в Рівненській області також вважає, що суд першої інстанції виніс неправомірну постанову, а тому просила її скасувати і постановити нову, в якій відмовити позивачу в задоволенні її вимог повністю.

Розглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що з 19 по 30 липня 2010 року ОСОБА_3 МДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_4 за період діяльності з 13.06.2007 року по 31.03.2010 року. Її результати оформлені актом №258/1751/НОМЕР_1 від 04.08.2010 року (а.с.6-34 том 1, а.с.8-26 том 2).

На підставі вказаного акта ОСОБА_3 МДПІ винесено:

- податкове повідомлення-рішення №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого позивачу визначено податкове зобовязання за платежем "податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності" у сумі 51749,69 грн., в тому числі 51749,69 грн. за основним платежем (а.с.28 том 2);

- податкове повідомлення-рішення №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого позивачу визначено податкове зобовязання за платежем "податок на додану вартість" у сумі 225887,50 грн., в тому числі 88995,00 грн. за основним платежем та 136892,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.27 том 2);

- податкове повідомлення-рішення №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого позивачу визначено податкове зобовязання за платежем "податок з доходів фізичних осіб" у сумі 37462,17 грн., в тому числі 12487,39 грн. за основним платежем та 24974,78 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.29 том 2);

- рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого до позивача застосовано суму штрафних санкцій в розмірі 850377,00 грн. (а.с.36 том 1);

- рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого до позивача застосовано суму штрафних санкцій розмірі 1920,00 грн.(а.с.72 том 1).

Рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року було оскаржене позивачем до керівників ДПА у Рівненській області та ДПА України, рішеннями яких скарги платника залишено без задоволення (а.с.38-49 том 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 20.08.2010 року, суд констатував, що з 13 червня 2007 року по 15 грудня 2009 року позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності з правом провадити такі види діяльності, як: посередництво в торгівлі (а.с.7-9 том 1). 15.12.2009 року підприємцем подано заяву про припинення діяльності за формою №8-ОПП. Внаслідок цього, з 16 грудня 2009 року по 31 березня 2010 року підприємець вважалася такою, що перебуває на загальній системі оподаткування. Перевіркою встановлені факти не включення в книгу обліку доходів і витрат сум коштів, що надійшли готівкою та факт невідповідності сум коштів, які занесено в книгу обліку доходів і витрат з тими, які надходили на розрахунковий рахунок позивача, перевіряючою підставно констатовано заниження задекларованого у звіті підприємця обсягу виручки в розмірі 59631,53 грн. (а.с.19 том 1).

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про державну підтримку малого підприємництва" №2063-III від 19.10.2000 року, застосування суб'єктами малого підприємництва спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності здійснюється в порядку, встановленому законодавством України.

Згідно з ч.1 ст.1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000 гривень.

Із вказаних положень Указу вбачається, що критеріями малого підприємництва для запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності є встановлені межі середньооблікової чисельності працюючих у суб'єкта підприємницької діяльності осіб та обсягу річної виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг).

Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, запроваджуючи спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва, не повністю звільняє їх від ведення такого обліку. Навпаки, з метою визначення обсягу виручки на календарний рік в межах 500 тис. грн., субєкт малого підприємництва повинен вести книгу обліку доходів і витрат, де в хронологічному порядку відображати здійснені господарські і фінансові операції. Указ звільняє підприємця лише від обовязку підтверджувати такі записи первинною документацією обліку.

В силу вимог Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1269 від 26.09.2001 року, суб'єктом підприємницької діяльності до книги заносяться такі відомості: порядковий номер запису; дата здійснення операції, пов'язаної з проведеними витратами і/або отриманим доходом; сума витрат за фактом їх здійснення, в тому числі заробітна плата найманого працівника; сума вартості товарів, отриманих для їх продажу (надання послуг); сума виручки від продажу товарів (надання послуг) - з підсумком за день.

Оскільки, абз.5 ст.1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, передбачено, що виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг), а законодавство, поклало на підприємця обовязок відображати в книзі обліку доходів і витрат операції, повязані з отриманою виручкою за датою вчинення тієї чи іншої операції, то виявивши в ході перевірки відсутність відображення позивачем в Книзі обліку доходів і витрат отриманої на певну дату виручки, як і виявивши розбіжності між сумами виручки, фактично одержаної в той чи інший день позивачем та відображеної в той чи інший день в Книзі обліку доходів і витрат, податковий орган правомірно розцінив обсяг таких розбіжностей, як суму, що не включена до загального обсягу виручки підприємця, а відтак констатував заниження позивачем валового доходу, задекларованого у звітах платника єдиного податку.

В силу ст.ст.2, 6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, для суб'єктів малого підприємництва - фізичних осіб, що відповідають встановленим ним критеріям, оподаткування відбувається за спрощеною системою, тобто зі сплатою єдиного податку, ставка якого встановлюється місцевими радами, замість цілого ряду інших податків і зборів; сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань платника податку, а доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника.

З урахуванням зазначеного суд дійшов обгрунтованого висновку, що такі положення, не можуть застосовуватись до осіб, діяльність яких не відповідає встановленим ст.1 Указу критеріям.

Цей висновок відповідає і вимогам чинного законодавства.

Так, згідно абз.4 ч.1 ст.6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподатку-вання, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, платник єдиного податку не є платником податку на доходи фізичних осіб. Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про роз'яснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727" №507 від 16.03.2000 року вказано, що на суб'єктів малого підприємництва-фізичних осіб, які відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6, не є платниками податку на доходи фізичних осіб, не поширюються вимоги розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року (у частині доходів від провадження підприємницької діяльності, що здійснюється відповідно до зазначеного Указу).

Тобто, платники єдиного податку не є платниками податку на доходи фізичних осіб лише щодо частини тих доходів, які одержані від провадження підприємницької діяльності, що здійснюється відповідно до зазначеного Указу.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про державну підтримку малого підприємництва" №2063-III від 19.10.2000 року, спрощена система оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності може застосовуватися поряд з діючою загальною системою оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності, передбаченою законодав-ством, на вибір суб'єкта малого підприємництва. Аналогічне положення міститься в ст.4 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року.

Діюча на час існування спірних правовідносин загальна система оподаткування, обліку та звітності суб'єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб була регламентована зокрема ст.ст.13,14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року та п.7.1 ст.7, п.19.1 ст.19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року.

Відповідно до п.п.9.12.1. п.9.12. ст. 9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, чинного на час існування спірних правовідносин, оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

З зазначених приписів вбачається, що, якщо підприємець від здійснення підприємницької діяльності, отримав інші доходи, ніж доходи, які можуть обкладатися єдиним податком згідно з правилами, встановленими спеціальним законодавством з питань спрощеної системи оподаткування, такий підприємець повинен був сплатити з цих доходів (тобто із суми перевищення 500 тис. грн.) податок з доходів фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності.

Відмволяючи в задоволенні позовних вимог позивачці , суд першої інстанції встановив, що в силу вимог пп.2.3.1 п.2.3 ст. 2 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року, чинного на час існування відповідних правовідносин, особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі, коли: загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Вказана норма є прямою і самодостатньою. Тобто, законодавцем чітко визначено, що будь-яке перевищення такої межі тягне за собою обовязкову реєстрацію особи платником податку на додану вартість. Виключення становлять ті особи, які у встановленому законодавством порядку є зареєстрованими платниками єдиного податку. Так, в силу вимог пункту 6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок не є платником податку на додану вартість.

В свою чергу п.1 ст.1 Указу, надає фізичним особам право перебувати на такій системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000 грн. Указом визначено, що у разі перевищення граничної межі отриманої виручки, такі підприємці мають перейти на загальну систему оподаткування з подальшою реєстрацією платниками податку на додану вартість.

Загальний порядок реєстрації платниками податку на додану вартість прямо передбачений ст.9 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року, чинного на час існування відповідних правовідносин. Пунктом 9.3 ст.9 Закону закріплено, що особи, які підпадають під визначення п.2.3 ст.2 цього Закону, зобовязані зареєструватися як платник податку у податковому органі за їх місцезнаходжен-ням. Абзацом 2 п.9.4 ст.9 Закону передбачено, що якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену пп.2.3.1 п. 2.3. ст.2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за звітним податковим періодом.

Слід зазначити, що у відповідності до вказаного пункту, особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Враховуючи те, що позивачем у II кварталі 2008 року одержано виручку в сумі більше 500000,00 грн., то суд правомірно дійшов висновку, що вона була зобов'язана перейти на загальну систему оподаткування, до 20.07.2008 року надіслати податковому органу заяву про реєстрацію платником ПДВ та з серпня 2008 року сплачувати даний податок в бюджет.

В силу вимог пп.3.1.1. п.3.1. ст.3 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року, операції з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, є об'єктом оподаткування ПДВ. А відповідно до абз.2 п.4.7 ст.4 вказаного Закону, у випадках коли платник податку здійснює діяльність з поставки товарів, отриманих у межах договорів комісії, базою оподаткування є продажна вартість цих товарів, а датою збільшення податкових зобов'язань комісіонера є дата, визначена за правилами, встановленими п.7.3 цього Закону, датою збільшення суми податкового кредиту комісіонера є дата перерахування коштів на користь комітента або поставки останньому інших видів компенсації вартості зазначених товарів. При цьому датою збільшення податкових зобов'язань комітента є дата отримання коштів або інших видів компенсації вартості товарів від комісіонера.

Відповідно до пп.2.3.1 п.2.3. ст.2, пп.3.1.1. п.3.1 ст.3, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7, п.9.3, п.9.4 ст.9 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року, чинного на час існування відповідних правовідносин, позивач зобовязана була нарахувати та сплатити до бюджету податок на додану вартість в загальному розмірі 88995,00 грн.

Оскільки позивач вказані вимоги не виконала, це призвело до порушення норм податкового законодавства і, відповідно, до заниження податкового зобовязання з податку на додану вартість, а відтак ОСОБА_3 МДПІ цілком правомірно нарахувала основну суму податкового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 88995,00 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Є законним висновок суду першої інстанції щодо того, що до дати реєстрації платником податку на додану вартість особа (у тому числі і несвоєчасної реєстрації) не має права на подання податкової декларації, то штрафні санкції, передбачені пп.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону за неподання податкових декларацій з податку на додану вартість субєктом підприємницької діяльності, який не подав до органу податкової служби заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість, не застосовуються.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення №/2 від 23.12.2010 року, згідно якого позивачу визначено податкове зобовязання за платежем "податок на додану вартість" в розмірі 88995,00 грн. за основним платежем та 49300,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, в частині визначення позивачу основної суми податкового зобовязання та в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 44497,50 грн. залишено без змін, в решті штрафних санкцій : 49300,50 грн. 44497,50 грн. = 4803,00 грн. - скасовано.

Є законним і обгрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно незаконності застосування до позивача штрафу в сумі 850377,00 грн., з огляду на наступне.

Вказані санкції нараховані в пятикратному розмірі від суми готівкових розрахунків позивача за 2009 рік (квітень-вересень 2009 року) з таким контрагентом як ПСК "Династія" - 170075,40 х 5 = 850377,00 грн. (а.с.174-175 том 1).

В основу вказаного рішення покладено висновки про порушення позивачем вимог п.1 та п.2 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" №265/95-ВР від 06.07.1995 року. Вказана норма покладає на суб'єктів підприємницької діяльності обовязок проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів.

При цьому, в силу вимог ст.1 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" №265/95-ВР від 06.07.1995 року, реєстратори розрахункових операцій застосовуються суб'єктами підприємницької діяльності, які здійснюють операції з розрахунків в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Колегія суддів зазначає, що продаж товарів передбачає здійснення операцій згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з без компенсації. Операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову, доручення, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари не вважаються продажем.

І актом перевірки, і долученою до матеріалів справи копією договору на комісійні послуги (а.с.171-172 том 1) і копіями видаткових касових ордерів (а.с.119-168 том 1) обєктивно встановлено, що позивач отримувала від ПСК "Династія" готівкові кошти не за продані йому товари, а за товари, які передавались вказаному контрагенту на комісію.

Враховуючи ту обставину, що позивач передавала для ПСК "Династія" товари у межах договору комісії, вказані операції не можна розглядати як продаж, а відтак і висновки про протиправне незастосування позивачем реєстратора розрахункових операцій та невидачу розрахункових документів на суму покупки для ПСК "Династія" є такими, що не ґрунтуються за Законі.

Є законним висновок суду щодо того, що оскільки порушення у розрахунках з ПСК "Династія" за даними податкового органу відбулись в квітні-вересні 2009 року, тобто їх переважна частина у строк більш ніж за рік часу до моменту винесення відповідачем рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року, застосування фінансових санкцій суперечить і вимогам ст.250 ГК України, яка встановлює, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції і в частині визнання незаконним рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого до позивача застосовано суму штрафних санкцій розмірі 1920,00 грн. мотивовано обставиною порушення підприємцем вимог абз.3 п.1 ст.8 Закону України "Про патентування деяких видів підприємницької діяльності" №98/96-ВР від 23.03.1996 року, що був чинним на момент існування відповідних правовідносин.

Стаття 8 вказаного Закону встановлювала відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за здійснення операцій, передбачених цим Законом, без одержання відповідних торгових патентів у вигляді штрафу в подвійному розмірі вартості торгового патенту.

Однак, в силу вимог ст.3 даного Закону, патентуванню підлягала торговельна діяльність, що здійснювалась суб'єктами підприємницької діяльності або їх структурними (відокремленими) підрозділами у пунктах продажу товарів. Під торговельною діяльністю у цьому Законі розумілася роздрібна та оптова торгівля, діяльність у торговельно-виробничій (громадське харчування) сфері за готівкові кошти, інші готівкові платіжні засоби та з використанням кредитних карток. А під пунктами продажу - магазини, кіоски, палатки, автомагазини, розвозки та інші види пересувної торговельної мережі; лотки, прилавки, стаціонарні, малогабаритні і пересувні автозаправні станції, заправні пункти, які здійснюють торгівлю нафтопродуктами та стиснутим газом; фабрики-кухні, фабрики-заготівельні, їдальні, ресторани, кафе, закусочні, бари, буфети, відкриті літні майданчики, кіоски та інші пункти громадського харчування; оптові бази, склади-магазини або інші приміщення, які використовуються для здійснення оптової торгівлі за готівкові кошти, інші готівкові платіжні засоби та з використанням кредитних карток.

Податковим органом в рамках проведення перевірки позивача не було встановлено жодного факту здійснення підприємцем торгівлі за готівку в пунктах продажу. Більше того, актом перевірки підтверджено, що у позивача відсутні власні чи орендовані приміщення, які можна трактувати як пункти продажу. Фактично, в рамках перевірки встановлено лише провадження позивачем такого виду діяльності, як посередництво в торгівлі, а він, в силу вимог вищевказаного Закону, патентуванню не підлягає.

Враховуючи наведене, висновки податкового органу про здійснення позивачем в охопленому перевіркою періоді діяльності, що підлягала патентуванню, правомірно визнані судом першої інстанції безпідставними, а застосування до неї штрафних санкцій за відсутність патенту, - протиправним.

Суд першої інстанції правомірно зробив висновок, що винесене податкове повідомлення-рішення №/0 від 20.08.2010 року, згідно якого приватному підприємцю, як податковому агенту визначено суму податкового зобовязання за платежем: "податок з доходів фізичних осіб", є незаконним і скасував його.

Як вбачається акту перевірки та матеріалів справи, приймаючи вказане податкове повідомлення-рішення, ОСОБА_3 МДПІ зазначає про невиконання позивачем обовязку податкового агента по відношенню до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14С, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, статус яких, як субєктів підприємницької діяльності не підтверджено і яким у охопленому перевіркою періоді позивач виплачувала дохід (а.с.23-24 том 1).

Відповідно до п.1.15 ст.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, чинного на час існування відповідних правовідносин, податковий агент це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобовязані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону. Податковим агентом, зокрема, є фізична особа, що є суб'єктом підприємницької діяльності чи здійснює незалежну професійну діяльність, яка використовує найману працю інших фізичних осіб, щодо виплати заробітної плати (інших виплат та винагород) таким іншим фізичним особам. Згідно з пп.9.12.1 п.9.12 ст. 9 вказаного Закону, оподаткування доходів, зокрема, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів надання послуг, виконання робіт, у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з питань, з урахуванням норм цього пункту. До спеціального законодавства належить спеціальна система оподаткування, запроваджена Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року та звичайна (загальна) система оподаткування, що діє згідно з розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року, крім фіксованого податку.

В силу положень ст.6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на доходи фізичних осіб.

Статтею ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року встановлювались особливості порядку обчислення i сплати прибуткового податку з громадян, відмінні від тих, що встановлені Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року.

Закон України "Про податок з доходів фізичних осіб" №889-IV від 22.05.2003 року, не містив вимог щодо підтвердження факту, що дохід, виплачений фізичній особі - суб'єкту підприємницької діяльності, пов'язаний саме з підприємницькою діяльністю отримувача доходу, або, що отримувач перебуває на тій чи іншій системі оподаткування та сплачує той чи інший податок.

В податковому роз'ясненні "Щодо застосування положень пункту 1.8 статті 1, пункту 9.12 статті 9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", затвердженому наказом ДПА України №633 від 29.12.2003 року зазначено, що на підставі положень п.1.6 ст.1 Закону (а також пп.4.3.25 п.4.3 ст.4, пп.9.12.1 та 9.12.2 п.9.12 ст.9, ст.17 Закону) ст.2 та ст.6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року та ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року, особа, яка є джерелом виплати доходу (виручки) на користь суб'єкта підприємницької діяльності, не має правових підстав визначати об'єкт оподаткування - оподатковуваний дохід під час здійснення виплати такого доходу (виручки), оскільки це призведе до подвійного оподаткування такого доходу та порушення сфер правового регулювання між Указом, Декретом та Законом.

Так, як підприємницький статус ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14С, ОСОБА_16 та ОСОБА_18 підтверджено копіями свідоцтв про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності (а.с.157-166 том 2), що підтверджують їх підприємницький статус та факт перебування на загальній або спрощеній системі оподаткування, то при виплаті їм доходів в межах їх підприємницької діяльності, позивач не мала законних підстав утримувати податок з доходів фізичних осіб у якості податкового агента.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 160,195,196,200,206,212 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 / ОСОБА_4/ ОСОБА_5 та ОСОБА_3 міжрайонної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2011 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Є.М. Мацький

судді: А.В. Жизневська

ОСОБА_1

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_19 підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 вул.Млинівська, 3,с.Користь,Корецький район, Рівненська область,34740

3- відповідачу ОСОБА_3 міжрайонна державна податкова інспекція вул. Незалежності, 31,смт. Гоща,35400