Справа № 2а/1770/2715/2011
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2011-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

іменем України

"20" жовтня 2011 р. Справа № 2а/1770/2715/2011

номер рядка статистичного звіту 8.2

Колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Мацького Є.М.

суддів: Жизневської А.В.

ОСОБА_1,

при секретарі Лабунській Ю.В. ,

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівне на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "21" липня 2011 р. у справі № 2а/1770/2715/2011 за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у м.Рівне про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення ,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 001598/740 від 3.06.2011 року.

В апеляційній скарзі ДПІ у м. Рівне, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати постанову суду та ухвалити нову, якою відмовити повністю в задоволенні позову. Апелянт зазначає, що земельні ділянки, податок на які нараховано спірним податковим повідомленням-рішенням, відповідно до ОСОБА_3 актів належить на праві власності позивачу, як фізичній особі, а не як субєкту підприємницької діяльності, тому доводи про її використання в рамках провадження господарської діяльності суб'єктом малого підприємництва не відповідають фактичним обставинам справи. Пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98" №507 від 16.03.2000 року, яким було передбачено, що звільняються від сплати земельного податку субєкти господарювання, які перебувають на спрощеній системі обліку та звітності, стосовно земельних ділянок, які використовуються вказаними субєктами для здійснення підприємницької діяльності, був викладений в новій редакції згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1196 від 27.12.2010 року, що набула чинності з 01.01.2011 року, і яка вказане правило вже не передбачає. ДПІ у м.Рівне зазначила, що сума податкового зобовязання з земельного податку визначена позивачу правомірно і обґрунтовано і підстав для скасування відповідного рішення у суду не було.

Розглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах, передбачених у статті 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 28.11.1995 року (а.с.9). Згідно з довідкою Головного управління статистики №1199 від 02.03.2011 року основними видами його господарської діяльності є: виробництво верхнього одягу, виробництво трикотажних пуловерів, кардиганів та аналогічних виробів, здавання в оренду власного нерухомого майна, надання інших індивідуальних послуг, оптова торгівля машинами та устаткуванням для текстильного, швейного та трикотажного виробництва, оренда інших машин та устаткування (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку серії И №158483 від 01.01.2011 року позивачу надано право застосовувати спрощену систему обліку та звітності за видами діяльності: оптова торгівля машинами та устаткуванням для текстильного, швейного та трикотажного виробництва, здавання в оренду власного нерухомого майна, оренда інших машин устаткування, надання інших індивідуальних послуг.01.04.2011 року в свідоцтво внесено доповнення в частині видів діяльності: виробництво верхнього одягу, виробництво трикотажних полуверів, кардиганів та аналогічних виробів, та в частині місця діяльності: м.Рівне, вул.Фабрична,12.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним.

Обгрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції вказав, що в силу вимог статей 269-271 розділу XIII Податкового кодексу України власники земельних ділянок є платниками податку, обєктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а базою оподаткування - нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом. Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження) визначена в пункті 274.1 статті 274 розділу XIII Податкового кодексу України у розмірі 1% від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 і 278 цього Кодексу.

Разом з тим, абзац п'ятий частини першої статті 6 Указу Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року звільняв і на даний час звільняє від сплати ряду податків і зборів (обов'язкових платежів), у тому числі земельного податку, суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок.

Відповідно пункту 1 підрозділу 8 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, встановлено, що з 1 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року та абзаци шостий - двадцять восьмий пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року застосовуються з урахуванням певних особливостей, а саме, абзацом г) підпункту 1 даного пункту визначено, що платники єдиного податку не є платниками такого податку, визначеного Податковим кодексом України, як земельний податок, крім земельного податку за земельні ділянки, які не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

Таким чином, законодавством встановлені дві обов'язкові умови, за яких суб'єкт підприємницької діяльності не є платником земельного податку:

- перебування на спрощеній системі оподаткування зі сплатою єдиного податку, про що отримано свідоцтво про сплату єдиного податку;

- земельні ділянки, які є об'єктом плати за землю, використовуються для провадження підприємницької діяльності.

Як вбачається із свідоцтва про сплату єдиного податку, позивачу в частині місця діяльності: м.Рівне, вул.Фабрічна,12 надавалося право провадити такі види діяльності, як: виробництво верхнього одягу, виробництво трикотажних полуверів, кардиганів та аналогічних виробів. Доказів того, що позивач за вказаною адресою не здійснював таких чи інших видів підприємницької діяльності відповідачем не здобуто і суду не надано.

Навпроти, згідно з долучених до матеріалів справи документів, вбачається, що позивач, набувши у власність цілісний майновий комплекс ВАТ "Рівнельон", який включає в себе будівлі фабрик, складів, цехів та побутових приміщень, має намір провадити там відповідну виробничу господарську діяльність, для чого, після отримання права власності на земельні ділянки, які були виділені під обслуговування даного цілісного майнового комплексу, розпочав роботи по реконструкції цеху під котельню, без якої неможливо розпочати промислове виробництво (а.с.42-47, 49-55).

Не зважаючи на те, що вказана діяльність ще не приносить позивачу доходу, все ж вона спрямована на отримання такого в майбутньому, і в будь-якому разі оподатковується єдиним податком, сплата якого передбачена в твердій грошовій сумі і не ставиться в залежність від наявності чи відсутності доходу в тому чи іншому податковому періоді.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідність здійсненого позивачем виду діяльності, тим видам діяльності, що зазначені у свідоцтві про сплату єдиного податку, провадження цієї діяльності для досягнення економічних результатів та з метою одержання прибутку та факт реєстрації позивача платником єдиного податку дають підстави для висновку про використання земельних ділянок в підприємницькій діяльності позивача та про наявність права не сплачувати земельний податок.

Є обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскільки належні позивачу земельні ділянки мають цільове призначення: для обслуговування цілісного майнового комплексу, без права розташування залів гральних автоматів та закладів грального бізнесу, то використовуючи такі ділянки для реконструкції будівель, що входять до такого цілісного майнового комплексу, позивач не припустився зміни цільового призначення вказаних земельних ділянок.

Колегія суддів вважає, що оскільки позивач є платником єдиного податку і використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в межах такої підприємницької діяльності, нарахування йому податковим органом земельного податку є неправомірним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводи апелянта про те, що земельні ділянки згідно з державними актами належать на праві власності позивачу, як фізичній особі, а не як субєкту підприємницької діяльності, що вказує на відсутність звязку володіння такою земельною ділянкою з господарською діяльністю позивача, є безпідставними.

Так, стаття 80 Земельного кодексу України обмежує коло суб'єктів права власності на землю, визначаючи, що такими на землі приватної власності є громадяни та юридичні особи.

Враховуючи вказане обмеження та вимоги до документа, який посвідчує право власності на земельну ділянку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №449 від 02.04.2002 року, в редакції постанови №1019 від 12.11.2008 року, реєстрація права власності на земельну ділянку за субєктом підприємницької діяльності - фізичною особою, або фізичною особою - підприємцем, не передбачена.

Разом з тим, для використання земельної ділянки у власній господарській діяльності фізичною особою не вимагається, щоб така ділянка була зареєстрована на праві власності саме за нею, і саме як за субєктом підприємницької діяльності чи приватним підприємцем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що оскільки сума податкового зобов'язання із земельного податку, платником якого позивач не являється в силу поширення на нього дії Указу Президента України "Про спрощену систему оподатковування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, самостійно визначена відповідачем спірним податковим повідомленням-рішенням, таке рішення є незаконним.

Отже, суд першої інстанції, виконавши всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, постановив обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,200,206,212 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ДПІ у м.Рівне залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21 липня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Є.М. Мацький

судді: А.В. Жизневська

ОСОБА_1

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_2 вул.Фабрична 12,м.Рівне,33016

3- відповідачу ОСОБА_3 податкова інспекція у м.Рівне вул.Відінська , 8,Рівне,33023