Справа № 2а-4076/12/2670
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2012-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

31 травня 2012 року місто Київ № 2а-4076/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючого судді О.М.Чудак,

за участю секретаря судового засідання І.В.Старець,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Вакарова В.В.,

представника третьої особи Марченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у справі №2а-9176/10/2670 за його позовом до управління Північного територіального командування внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, про визнання рішень протиправними, їх скасування та зобов`язання вчинити дії, - за нововиявленими обставинами,

встановив:

20 березня 2012 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року у справі №2а-9176/10/2670 за його позовом до управління Північного територіального командування внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (УПТКВВ МВС України), третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (ГУВВ МВС України), про визнання рішень протиправними, їх скасування та зобов`язання вчинити дії.

Зазначив, що вказаним рішенням суд відмовив у задоволенні позову в частині визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України не направляти його на огляд медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) і виключити його зі списків військової частини НОМЕР_1 без встановлення ступеню втрати працездатності.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку, що відповідач не повинен здійснювати його направлення на огляд МСЕК. При цьому, предметом доказування слугували повноваження УПТКВВ МВС України стосовно направлення на огляд МСЕК.

Однак, з метою усунення порушень закону, виявлених військовою прокуратурою, 20 лютого 2012 року УПТКВВ МВС України видано направлення на огляд МСЕК для встановлення відсотку втрати працездатності. Тобто, на час розгляду справи ні суд, ні позивач не знали і не могли знати, що відповідач має іншу позицію стосовно предмету доказування, відмінну від тої, що наголошував в ході судового слухання. Інакше кажучи, суб`єкт владних повноважень обманув суд стосовно його істинної позиції у спорі, який вирішував суд.

Спір, як явище у судочинстві, передбачає наявність у сторін процесу протилежних позицій стосовно предмету доказування. В ході розгляду справи №2а-9176/10/2670 позиція УПТКВВ МВС України полягала у відсутності у них повноважень направляти позивача на огляд МСЕК. Однак, як з`ясувалося, відповідач визнає наявність у нього вказаних повноважень, що підтверджується застосуванням цих повноважень на практиці.

Враховуючи, що суд вирішує публічно-правовий спір, а не встановлює правила поведінки для сторін, з`ясування судом істинної позиції сторін стосовно предмету доказування є необхідною і обов`язковою умовою для правильного вирішення спору.

Обставина застосування відповідачем на практиці повноваження направляти ОСОБА_1 на огляд МСЕК є доказом недобросовісного ставлення відповідача до своїх процесуальних обов`язків під час розгляду справи.

Відтак, посилаючись на те, що внаслідок подання УПТКВВ МВС України неправдивих даних стосовно їх повноважень, суд прийшов неправильного висновку про відсутність у них обов`язку, направляти його на огляд МСЕК, який, у свою чергу, став підставою судового рішення стосовно відповідної позовної вимоги, - ОСОБА_1 просив оскаржувану постанову в частині відмови у задоволені вимоги про визнання протиправним рішення відповідача не направляти позивача на огляд МСЕК і виключення його зі списків військової частини НОМЕР_1 без встановлення ступеню втрати працездатності, скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення розглядуваної вимоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2012 року відкрито провадження за нововиявленими обставинами та призначено заяву до судового розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Додатково на вимогу суду надав письмово викладену позицію, щодо конкретизації підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Так, позивач зазначав, що метою його звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 2а-9176/10/2670 є захист права на проведення усіх необхідних розрахунків до виключення його із списків військової частини і інтересів, які пов`язані із реалізацією цього права.

Відповідно до тлумачного словника, синонімами слова «розрахунок`є слова «обчислення», «підрахунок», «калькуляція». Отже, предметом позовної вимоги, стосовно якої висловлено прохання переглянути судове рішення за нововиявлених обставин, є захист інтересу у направленні його відповідачем на огляд МСЕК для обчислення відсотку втрати працездатності до виключення із списків військової частини.

Підставою позовних вимог є: стаття 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, відповідно до якої військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини; та пункт 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, відповідно до якого ступінь втрати працездатності застрахованого військовослужбовця встановлюється з дня проведення військово-лікарською комісією його огляду, але не пізніше дати звільнення такого військовослужбовця з військової служби.

Викладаючи позицію відповідача, його представник заперечив факт наявності у них повноважень направляти на огляд МСЕК. Суд вирішив спір на користь УПТКВВ МВС України, оскільки визнав таку позицію правомірною. Однак, як з`ясувалося, представник відповідача не повідомив суд, що за певних обставин вони можуть направити позивача на огляд МСЕК та, що ці обставини відповідач визначає на власний розсуд і виходячи із власних інтересів, а не інтересів позивача.

В адміністративному процесі, відповідач - суб`єкт владних повноважень обтяжений обов`язком спростувати презумпцію своєї винуватості. Цей обов`язок разом з принципом офіційного з`ясування судом усіх обставин у справі виключає можливість для відповідача не повідомляти суд або замовчувати у власних інтересах будь-які обставини і факти, що стосуються справи. У зв`язку з чим, не повідомлення суду про обставини і факти, які суперечать або виключають правомірність заявленої позиції відповідача у спорі, що вирішує суд, слід вважати завідомо неправдивими показаннями.

Отже підставою перегляду рішення суду є обставина надання відповідачем суду завідомо неправдивих показань стосовно його повноважень направляти позивача на огляд МСЕК.

Відповідно до статі 159 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України), обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на

підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Суд введений в оману стосовно істини у обставинах, які встановлюються у справі, об`єктивно не може прийняти обґрунтованого рішення. У зв`язку з чим, завідомо неправдиві показання, які потягнули за собою ухвалення необґрунтованого рішення є істотною для справи обставиною і є підставою для перегляду такого рішення. Рішення у справі №2а-9176/10/2670 виявилось юридично невизначеним.

При цьому, частину другу статті 245 КАС України, сконструйовано в такий спосіб, що пункт 1 є загальним і всеохоплюючим. Інші підпункти лише конкретизують певні обставини для підстав, що передбачає цей пункт. Так, відповідно до пункту 2 статті 254 КАС України, фальсифікація доказів, що потягнули за собою ухвалення незаконного рішення є підставою для перегляду справи за нововиявленими обставинами, однак для певних учасників процесу є певна конкретизація - фальсифікація доказів ними повинна встановлюватись вироком суду.

Таким чином, відповідач у судовому процесі стосовно справи №2а-9176/10/2670 був для суду єдиним джерелом доказів стосовно його обов`язків і повноважень. Відповідач надав суду завідома неправдиві докази стосовно своїх повноважень, що в свою чергу призвело до ухвалення судового рішення, яке порушує принцип юридичної визначеності.

Представник відповідача начальник юридичної служби УПТКВВ МВС України майор юстиції Володимир Васильович Вакаров (довіреність від 19.01.2012 №17/2) про задоволення заяви заперечив, надавши письмові пояснення. Усно зазначив, що відповідно до пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Зазначена позиція також викладена і в пункті 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, відповідно до якого медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Саме тому на виконання вищезазначених положень в пункті 15 Положення про медико-соціальну експертизу передбачається, що комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.

Аналогічно зазначено також і в пункті 4 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, а саме, лікарсько-консультативна комісія лікувального профілактичного закладу охорони здоров`я направляє осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, на огляд комісії за формою, затвердженою МОЗ.

Таким чином, обов`язок про направлення позивача на проходження медико-соціальної експертизи покладається на той лікувально-профілактичний заклад охорони здоров`я, в якому йому були проведені діагностичні, лікувальні і реабілітаційні заходи. В даному випадку мова йде про Центральний шпиталь Головного управління МВС України в м. Києві, де військово-лікарською комісією двічі проведено повне обстеження ОСОБА_1 та видано йому свідоцтва про хворобу №56/у від 18 січня 2010 року та №430/у від 15 березня 2010 року.

Крім того, представником відповідача зазначено, що позивач у відповідності до вищевказаних Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, отримав в Центральному шпиталі Головного управління МВС України в м. Києві направлення на проходження медико-соціальної експертизи і пройшов її. Як результат 15 червня 2010 року він отримав довідку до акта огляду МСЕК (Серія 10 ААА №123122), у відповідності до якої спеціалізованою кардіологічною медико-соціальною експертною комісією №2 йому встановлено третю групу інвалідності.

Важливим є той факт, що на момент винесення оскаржуваного позивачем рішення у справі №2а-9176/10/2670 - 22 листопада 2010 року, ОСОБА_1 вже давно не тільки пройшов медико-соціальну експертизу (15.06.2010), але і отримав третю групу інвалідності.

Відповідно до пункту 18 Положення про медико-соціальну експертизу, відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров 'я.

Таким чином на управління Північного територіального командування ВВ МВС України (військову частину НОМЕР_1 ) діючі норми права не покладають зобов`язання щодо направлення ОСОБА_1 на медико-соціальну експертизу.

Представник третьої особи офіцер юридичного управління ГУВВ МВС України молодший лейтенант Андрій Володимирович Марченко (довіреність від 28.12.2011 №3/20-158) про задоволення заяви також заперечив, висловивши позицію письмово і усно. Так, представник зазначив, що постанова, про перегляд якої на даний час ОСОБА_1 подано заяву, переглянута Київським апеляційним адміністративним судом та залишена без змін.

По суті ж, абзацом 2 пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу чітко визначено у яких випадках проводиться медико-соціальна експертиза, хто має право направляти на медико-соціальну експертизу, а також підстави направлення на медико-соціальну експертизу.

Позивач стверджує, що при його звільненні із військової служби направити на огляд медико-соціальної експертизи повинен був командир військової частини (роботодавець) де він проходив військову службу, на підставі історії хвороби та висновку військово-лікарської комісії про неможливість проходження військової служби за станом здоров`я.

З таким твердженням ОСОБА_1 погодитись не можна у зв`язку з тим, що підставою для направлення саме роботодавцем на медико-соціальну експертизу робітника є одержання робітником травми на підприємстві (у даному випадку у військовій частині) чи професійного захворювання.

Позивач під час проходження військової служби травми не отримував, а також не отримав і професійного захворювання, Перелік професійних захворювань затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2000 року №1662, тому і підстави направлення на огляд МСЕК позивача командиром військової частини відсутні.

ОСОБА_1 проходячи військово-лікарську комісію в Центральному госпіталі Головного управління МВС України в м. Києві отримав направлення на медико-соціальну експертизу і саме від цього закладу охорони здоров`я пройшов її 15 червня 2010 року, про що свідчить довідка до акта МСЕК (серія 10 ААА № 123122).

Пунктом 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності визначено, що ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках з метою виплати страхових сум за державним обов`язковим особистим страхуванням у день розгляду комісією таких документів. Тобто 15 червня 2010 року при проходженні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 повинні були встановити ступінь втрати працездатності у період проходження ним служби у відсотках. Ніякого додаткового направлення від командира військової частини де проходив службу позивач не потрібно, тому, що це не передбачено, а ні Положенням про медико-соціальну експертизу, а ні Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Крім того наявний доказ того, що позивачу 20 червня 2011 року проведено огляд МСЕК 2 та визначено втрату професійної працездатності у відсотках - 50% (довідка серія КА-2 №001910) без додаткового направлення його командиром військової частини, що само по собі підтверджує необов`язковість такого направлення позивача на огляд МСЕК командиром військової частини.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 245 КАС України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Надання начальником УПТКВВ МВС України 20 лютого 2012 року направлення на МСЕК ОСОБА_1 за №111 не є істотною для справи обставиною і не може бути підставою для перегляду рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-9176/10/2670, так як ОСОБА_1 вже не є військовослужбовцем і не міг отримати травму чи професійне захворювання в 2012 році, у військовій частині відсутній заклад охорони здоров`я, який має право направляти на огляд МСЕК за відповідними медичними висновками, так, крім того, 20 червня 2011 року йому вже встановлено МСЕК 2 ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 50%, що виключає порушення будь-яких прав та інтересів позивача відповідачем.

В межах розгляду зави про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 подано заяву з проханням переглянути постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року і в іншій частині. Так, зазначено, що даним рішенням суд відмовив у задоволенні позову в частині визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України про виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 без здавання ним посади.

Ухвалюючи рішення, суд вирішив публічно-правовий спір на користь відповідача і дійшов висновку про відсутність необхідності для нього встановлювати іншу процедуру і строки здавання посади позивачем, оскільки, згідно матеріалів справи, позивач підтвердив відсутність до нього претензій за посадою, чим фактично забезпечив її здавання.

При цьому, ОСОБА_1 вказав, що 25 квітня 2012 року був запрошений до Печерського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві (Печерське РУ ГУМВС України в м. Києві) для надання пояснень стосовно заяви про злочин вхідний №5630 від 20 квітня 2012 року, що надійшла від УПТКВВ МВС України. У даній заяві відповідач висловив звинувачення у скоєнні ним злочину передбаченого статтею 353 Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року №2341-ІІІ (самовільне присвоєння владних повноважень або звання службової особи).

14 травня 2012 року він повторно запрошений до Печерського РУ ГУМВС в м. Києві, де дізнався, що правопорушення полягає у неналежному виконанні наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень працівникам органів внутрішніх справ України`від 04 листопада 2003 року №1305. Справу направлено, за належністю до військової прокуратури, оскільки встановлено, що обставини, які заявник вважає ознаками злочину, насправді полягають у не належному виконанні громадянином ОСОБА_1 процедури здавання посади перед звільненням зі служби, в той час коли він перебував у статусі службової особи - військовослужбовця.

Таким чином, аналізуючи інформацію, одержану 14 травня 2012 року у Печерському РУ ГУМВС в м. Києві ОСОБА_1 зазначив, що по-перше, рішення у справі №2а-9176/10/2670 виявилось юридично невизначеним. Даним рішенням суд відмовив у захисті інтересу, що перебуває у логічно-смисловому зв`язку з правом виконувати свої обов`язки виключно у спосіб, що передбачений законом. Відповідач у справі, вимагаючи від позивача виконати його обов`язок здати службові посвідчення поза встановленою процедурою, фактично поставив під сумнів рішення суду, яким право позивача здавати посаду у законний спосіб визнано таким, що не потребує захисту.

По-друге, відповідач свідомо приховав від суду факт існування наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень працівникам органів внутрішніх справ України», який не передбачає для позивача іншого способу здавання службових посвідчень, окрім як в ході здавання посади перед звільненням зі служби. Виконання вимог цього наказу є обов`язком як для позивача, так і відповідача у справі.

По-третє, необхідність приховання факту існування вказаного наказу МВС України викликана завідома неправдивими показами відповідача про відсутність претензій до позивача стосовно здавання ним посади перед звільненням.

Отже, заявник зазначив, що дізнався про обставини надання УПТКВВ МВС України до суду завідома неправдивих показань стосовно фактів, які об`єктивно існували на час розгляду справи. Неврахування судом цих фактів призвело до ухвалення юридично невизначеного рішення, що само по собі є обставиною, яка має істотне значення для справи, оскільки тягне за собою порушення права позивача на ефективний юридичний захист власних прав і інтересів.

Представники відповідача та третьої особи і в цій частині вимог ОСОБА_1 заперечили, посилаючись на те, що по-перше, оскаржуване позивачем рішення у справі №2а-9176/10/2670 у вигляді постанови оголошене 22 листопада 2010 pоку, а рішення суду апеляційної інстанції у вигляді ухвали - 15 лютого 2011 року. Про існування наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень`УПТКВВ МВС України вперше дізналось з листа ГУМВС України в м. Києві від 04 березня 2011 року №1/1285 «Про заміну та видачу службових посвідчень», що надійшов поштою на адресу відповідача 15 березня 2011 року за вхідним №387. В даному листі, зокрема, командуванню УПТКВВ МВС України вказувалось, що у разі виявлення фактів звільнення або вибуття військовослужбовців до інших частин повернути всі посвідчення, які на даний час є недійсними, для списання в установленому порядку. Окремо додатком до зазначеного листа був наданий список незданих посвідчень, в якому на 1 аркуші зазначено прізвище та ініціали ОСОБА_1 , номер його посвідчення ( НОМЕР_2 ) та термін його дії (03.12.2008 - 03.12.2010).

Таким чином, командування відповідача ні на момент останнього слухан ня справи в суді першої інстанції, ні на момент останнього слухання справи в суді апеляційної інстанції практично не знало про наявність чи існування наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень».

Як вбачається з аналізу дат та обставин - лист ГУМВС України в м. Києві від 04 березня 2011 року вихідний №1/1285 надійшов вже тоді, коли фактично розгляд позову ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції закінчився, рішення суду першої інстанції залишено без змін, а отже і посилатись на цей наказ УПТКВВ МВС України могло лише тільки за умови можливого касаційного оскарження у Вищому адміністративному суді України. Справа №2а-9176/10/2670 в касаційному порядку не переглядалась.

По-друге, зазначений наказ МВС України на адресу УПТКВВ МВС України ніколи не надходив включно по сьогоднішній день, оскільки стосується він працівників міліції, а не військовослужбовців внутрішніх військ МВС України. Видача військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України посвідчення офіцера передбачена наказом Командувача внутрішніх військ МВС України, а не Міністра внутрішніх справ України. Тим більше, що посвідчення працівника міліції позивач отримував особисто в приміщенні ГУМВС України в м. Києві (вул. Володимирська, 15), а не УПТКВВ МВС України.

По-третє, під час слухання справи №2а-9176/10/2670 в судах першої та апеляційної інстанцій в межах заявлених позивачем вимог мова взагалі не йшла про здавання службових посвідчень. Це не було ні предметом позову, ні предметом розгляду/дослідження обох судів. В рішеннях цих судів немає жодного слова чи посилання на якісь пояснення представника УПТКВВ МВС України щодо питань, пов`язаних зі службовими посвідченнями, які знаходяться у позивача.

Таким чином, представник відповідача не приховував свідомо від суду факт існування наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень`і тим більше не надавав з цього приводу завідомо неправдиві покази. З огляду на це твердження позивача по даному питанню є не тільки необґрунтованими та надуманими, оскільки ніякими доказами не підтверджуються (жодного документу ним не долучено), але і мають на меті дискредитувати відповідача та умисно ввести в оману суд.

Крім того, представники відповідача та третьої особи звернули увагу на той факт, що крім об`єктивних обставин, що мали місце, які повністю спростовують твердження позивача, є ще і суто процесуальні моменти. В рішеннях обох судів чітко і вірно зазначено, що, з одного боку «обов`язок здавання посади покладається на самого військово службовця», а з іншого боку «здавання посади є процедурним питання, яке не може впливати чи перешкоджати звільненню позивача за станом здоров`я». Таким чином, неповернення вчасно позивачем службових посвідчень не є правовою підставою щодо неможливості відповідача виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Враховуючи вищевикладені висновки судів щодо здавання посади, аналіз заяви ОСОБА_1 від 15 травня 2012 року про збільшення заявлених вимог свідчить про те, що ніяких нововиявлених обставин щодо предмету позову позивачем не встановлено і нових доказів до справи не долучено. Більше того, якщо навіть і допустити теоретично факт обізнаності відповідача про існування наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень`і доведення цієї інформації до відома суду, то все рівно це жодним чином не вплинуло б на прийняття рішення по суті. Цілком зрозумілим є той факт, що ніякі з численних надуманих позивачем причин щодо оскарження ним можливого протиправного рішення відповідача про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є за своїм змістом необґрунтованими у порівнянні з головною і єдиною законною підставою його звільнення - висновком військово-лікарської комісії.

В свідоцтві про хворобу №430/у від 15 березня 2010 року в розділі 12 «Діагноз і постанова`вказано: «Непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку». Відповідно до пункту «б`частини сьомої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу`від 25 березня 1992 року №2232 особи офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби. Саме тому в пункті 240 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України, передбачено, що військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров 'я.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військово службовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Тому на виконання наведеної норми УПТКВВ МВС України за наявності свідоцтва про хворобу №430/у від 15 березня 2010 року ОСОБА_1 звільнено за станом здоров`я якомога негайно, незалежно від факту повернення ним службових посвідчень.

Окрім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 подано і третю заяву в якій висловлено прохання переглянути постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2011 року в частині відмовив у задоволенні позову про визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України про виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 без отримання ним належного речового майна або виплати компенсації за нього.

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказано, що з`ясовуючи обставини, що мають істотне значення для справи, судом встановлено, що позивач достовірно був обізнаний про своє право на отримання речового майна або грошової компенсації замість нього, однак не здійснив жодної активної дії на отримання речового майна. Дана обставина лягла в основу судового рішення відповідно до якого, відповідачем не порушувались права позивача на розрахунок по речовому майну, відповідно вони не підлягають захисту.

Суд посилається на норму абзацу 1 пункту 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444, яка регулює спірні відносини у спосіб, який в юридичній науці іменується «дозвіл-умова». Тобто у поведінці суб`єктів правовідносин допускалась можливість альтернативи в діях стосовно одержання (видачі) речового майна при додержанні ними певних умов. Умовою визначалась воля (бажання) особи, що розраховується, стосовно способу розрахунку.

Мотивуючи своє рішення суд доходить висновку, що позивач не довів відповідачеві свою волю стосовно способу розрахунку, відповідно останній не мав можливості виконати норму пункту 27 вказаного Положення. У зв`язку з цим УПТКВВ МВС України утрималося від дій в інтересах позивача, а відтак їх поведінку не можна кваліфікувати як порушення прав позивача.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2011 року у справі №2а-5445/10/2670 відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача погасити заборгованість у розрахунку по речовому майну у вигляді грошової компенсації. Дане рішення набрало чинності із постановленням ухвали Київського апеляційного адміністративного суду 24 травня 2012 року.

У справі №2а-5445/10/2670 суд розглядає ті самі спірні відносини що і у справі №2а-9176/10/2670 однак, застосовує іншу норму закону, яка передбачає інший спосіб правового регулювання спірних правовідносин. А саме, пункту 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів`від 17 лютого 2000 року №1459-III, який передбачає спосіб правового регулювання що іменується в юридичній практиці як «зобов`язання». Тобто, у поведінці суб`єктів правовідносин не допускається можливість альтернативи в діях стосовно одержання (видачі) речового майна.

Аналізуючи постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а- 9176/10/2670 і №2а-5445/10/2670 ОСОБА_1 дійшов висновку, що по-перше, обставина відсутності у нього права на грошову компенсацію за речове майно не була і не могла йому бути відомою на час розгляду справи №2а-9176/10/2670. Про вказану обставину він дізнався 24 травня 2012 року.

По-друге, дана обставина має істотне значення для справи, оскільки була основою для висновку суду у справі №2а-9176/10/2670 стосовно зазначеної вище позовної вимоги.

По-третє, у справі №2а-9176/10/2670 судом не враховано обставину відсутності у нього права на грошову компенсацію за речове майно, у зв`язку з чим застосовано інший спосіб правового регулювання спірних правовідносин, ніж той, який слід застосовувати з врахуванням нововиявленої обставини.

По-четверте, рішення суду №2а-9176/10/2670 виявилось юридично невизначеним, оскільки визнає право на розрахунок за речове майно таким що не потребує захисту. Однак, це право реально порушено і не може бути поновленим за умови залишення судового рішення у справі №2а-9176/10/2670 незмінним.

Пр. задоволення вказаних вимог ОСОБА_1 представники відповідача та третьої особи також заперечили, зіславшись на їх необґрунтованість та відсутність будь-яких нововиявлених підстав.

Суд заслухавши пояснення позивача, заперечення представників відповідача та третьої особи, розглянувши заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, перевіривши їх доводи, матеріали справи, суд виходив з наступного.

ОСОБА_1 у березні 2010 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до УПТКВВ МВС України зокрема, про

- визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України виключити позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 без отримання ним належного речового майна або виплати компенсації за нього;

- визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України не направляти позивача на огляд МСЕК і виключення його зі списків військової частини НОМЕР_1 без встановлення ступеню втрати працездатності;

- визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України про виключення зі списків особового складу, без здавання позивачем посади.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що згідно з Положенням про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Позивач вважав, що УПТКВВ МВС України не було належним чином виготовлено документів для розрахунку по речовому майну, а це свідчить про небажання відповідача провести з ним розрахунок по речовому забезпеченню.

Також, оскільки ОСОБА_2 визнано непридатним до військової служби, на його думку, відповідач повинен був скерувати його до медико-соціальної експертної комісії на предмет встановлення ступеня втрати працездатності під час проходження військової служби задля забезпечення виплати в подальшому страхових сум за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Крім того, відповідачем, не забезпечено здавання позивачем посади, що унеможливлювало звільнення, на його думку, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами військової служби в Збройних силах України. Сам позивач був позбавлений можливості здавати посаду, оскільки перебував на лікуванні.

В межах дослідження доводів позивача та в ході розгляду справи по суті Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що 15 березня 2010 року, згідно з свідоцтвом про хворобу №430/у, військово-лікарська комісія дійшла висновків про непридатність позивача до військової служби зі зняттям з військового обліку. Звільнення від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів (Том №1 а.с. 113-116).

02, 03, та 22 березня 2010 року з позивачем проводились бесіди на предмет звільнення з військової служби, в яких останній висловлював свою незгоду з звільненням та наголошував на вирішенні його соціально-побутових проблем (Том №1 а.с. 117, 118, 119).

22 березня 2010 року позивачем подано рапорт на ім`я начальника УПТКВВ МВС України, за яким він у разі його звільнення просив направити його особову справу до Печерського РВК (Том №1 а.с. 149).

06 квітня 2010 року наказом командуючого ГУВВ МВС України №26 о/с ОСОБА_1 звільнено у відставку за станом здоров`я, а наказом №85 від 14 травня 2010 року по стройовій частині УПТКВВ МВС України - виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 14 травня 2010 року.

За видатковим касовим ордером від 19 травня 2010 року та відповідно до розрахунку №31 грошового забезпечення, позивач ОСОБА_1 отримав повний розрахунок при звільнені в розмірі 40383 грн 21 коп. (Том №1 а.с. 142, 143).

В матеріалах справи міститься накладна на отримання майна з речового складу на ім`я позивача, без номера, дати, підпису посадових осіб та печатки на загальну суму 4262 грн 40 коп. (Том №1 а.с. 145).

Згідно з довідкою №72к від 13 липня 2010 року, виданою відповідачем, перед позивачем заборгованості за грошове забезпечення не рахується (Том №1 а.с. 147).

В матеріалах справи міститься обхідний лист, виданий позивачу у зв`язку зі звільненням (Том №1 а.с. 176), з якого вбачається, що в період з 14 по 19 травня 2010 року позивач підтвердив підписами службових осіб частини відсутність до нього будь-яких заборгованостей, які могли б виникнути під час проходження служби (Том №1 а.с. 176).

Згідно з листом непрацездатності, виданим 25 травня 2010 року Київською міською клінічною лікарнею №12, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в зазначеному закладі в період з 06 по 25 травня 2010 року (Том №1 а.с. 209).

Листом УПТКВВ МВС України від 21 жовтня 2010 року №17/903 позивачу надіслано цінним листом оригінал накладної на отримання належного по звільненню речового майна (Том №2 а.с. 158, 159, 160).

Допитані в судовому засіданні 12 серпня 2010 року свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду пояснили, що вони були безпосередніми керівниками по службі позивача. ОСОБА_4 займав посаду першого заступника начальника УПТКВВ МВС України - начальник штабу, а ОСОБА_3 займав посаду першого заступника начальника штабу - начальник оперативного відділення. Після висновків військово-лікарської комісії про непридатність позивача до військової служби, винесені відповідні накази про його звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини. При звільненні ОСОБА_1 належним чином розраховано за усіма видами забезпечення окрім речового, від отримання якого він умисно уникав.

Таким чином, визначаючись щодо позовних вимог про визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України виключити позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 без отримання ним належного речового майна або виплати компенсації за нього, суд виходив з наступного.

Частиною першою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`визначено, що продовольче та речове забезпеченні військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Судом встановлено, що позивач достовірно був обізнаний про своє право на отримання речового майна або грошової компенсації за нього, однак не здійснив жодної активної дії, спрямованої на отримання речового майна. Так, в матеріалах справи міститься накладна (Том №1 а.с. 145), за якою позивач мав можливість звернутися до речової служби з питань отримання належного речового майна. Суд не прийняв до уваги посилання ОСОБА_1 , що внаслідок не оформлення належним чином відповідачем зазначеної накладної, він нібито був позбавлення можливості отримати за нею речове майно, оскільки у випадку існування такої проблеми позивач мав можливість звернутися письмово до керівництва військової частини, виклавши її суть, або в інший спосіб акцентувати увагу керівництва частини на існування проблеми, чого ним зроблено не було. Це вказує на небажання позивача отримувати речове майно та штучне створення обставин порушення його прав. До того ж, під час розгляду справи відповідачем повторно надіслано на адресу ОСОБА_1 накладну із пропозицією отримати речове майно (Том №2 а.с. 159), на що позивач повторно не вчинив жодних дій, спрямованих на отримання речового майна.

За таких обставин суд виходив з того, що УПТКВВ МВС України не порушувались права позивача на отримання речового майна або компенсації за нього, відповідно вони не підлягають захисти судом.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України не направляти позивача на огляд МСЕК і виключити його зі списків військової частини НОМЕР_1 без встановлення ступеню втрати працездатності, суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмежених нормальної життєдіяльності особи.

Зважаючи, що направлення осіб на огляд до медико-соціальної експертної комісії на предмет встановлення інвалідності, здійснюється за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я, відповідач не повинен був здійснювати направлення позивача на огляд МСЕК, і позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Відносно позовної вимоги про визнання протиправним рішення начальника УПТКВВ МВС України про виключення зі списків особового складу без здавання позивачем посади, суд врахував таке.

Положенням частини першої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу`передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку. Відповідно до пункту «б`частини сьомої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», особи офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абзацами 1, 3 пункту 240 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Відповідно до абзацу 1 пункту 242 зазначеного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення, військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Аналіз зазначених правових норм вказує на необхідність здавання посади військовослужбовцем та обов`язок виконання цієї дії покладається на самого військовослужбовця. Процедура здавання посади та встановлення строків визначається при необхідності внутрішніми наказами, в залежності від займаної посади і необхідності такої процедури. В будь-якому разі здавання посади є процедурним питанням, яке не може впливати чи перешкоджати звільненню позивача за станом здоров`я.

Крім того, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось позивачем, що на займаній посаді він не був матеріально-відповідальною особою.

В матеріалах справи є наявним обхідний лист (Том №1 а.с. 176), з якого вбачається, що позивач в період з 14 по 19 травня 2010 року підписами відповідних посадових осіб військової частини, підтвердив відсутність претензій до нього за посадою, чим фактично забезпечив здавання своєї посади. Іншої процедури здавання посади та її строки наказами відповідача не визначалось у зв`язку з відсутністю такої необхідності.

За таких обставин, зазначена позовна вимога є необґрунтованою і не заслуговує на увагу.

Таким чином, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2011 року, в задоволенні позову в наведених частинах ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 245 КАС України постанова або ухвала суду, що набрала законної сили, може бути переглянута у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Завданням провадження за нововиявленими обставинами є перегляд справи з фактичного та (або) правового боку у зв`язку з виявленням обставин, про які не міг знати адміністративний суд. Йдеться передусім про випадки, коли немає вини суду у неправосудності судового рішення, тобто підставою для такого провадження є виявлення таких обставин, які об`єктивно існували на момент вирішення адміністративної справи, але не були відомі суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

Тобто, вказана стаття встановлює перелік доволі рідкісних підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Нововиявленими слід вважати обставини (як фактичного, так і правового характеру), які: 1) об`єктивно існували на момент вирішення адміністративної справи; 2) не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі. Наявність обох цих умов для визнання обставини нововиявленою є обов`язковою.

Згідно з частиною другою статті 245 КАС України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для прийняття постанови чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

5) встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Тобто, частиною другою статті 245 КАС України встановлено вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Крім того, кожна із наведених підстав є самостійною й не потребує включення до інших чи наявність інших допоміжних, що додатково спростовує посилання заявника у даній справі.

Судом в межах перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року за нововияаленими обставинами уточнено посилання ОСОБА_1 на підстави, у відповідь на що отримано наступні пояснення.

По речовому забезпеченню заявником вказано, що підставою для перегляду рішення є те, що він не знав, що має право на грошову компенсацію, оскільки був достовірно обізнаний в тому, що це право передбачене статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`і в дійсності він його має.

По направленню на МСЕК, на думку ОСОБА_1 , такою підставою є те, що в дійсності УПТКВВ МВС України має повноваження видавати направлення, а стосовно виключення з особового складу частини без здавання посади це те, що ні позивач, ні суд не знали про імперативний характер норми наказу МВС України «Про порядок оформлення та видачі службових посвідчень працівникам органів внутрішніх справ України», яка регулює порядок здавання посвідчень та те, що він не знав про істинну позицію відповідача щодо повернення посвідчення в незаконний спосіб, тобто не знав, що після звільнення УПТКВВ МВС України буде вимагати посвідчення в незаконний спосіб.

При цьому, формулюючи наведені підстави ОСОБА_1 неодноразово посилався на юридичну невизначеність, необгрунтованість постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року.

На підтвердження наведених ОСОБА_1 посилань судом додатково витребувано та досліджено матеріали перевірки за його зверненням із військової прокуратури Центрального регіону України, викликано та взято в судовому засіданні пояснення у представника Київського міського центру медико-соціальної експертної комісії, долучено додаткові документи, досліджено матеріали справи. При цьому, встановлено звернення позивача до суду із заявами про перегляд рішення протягом місячного строку з дня виникнення обставин, які на його думку, є нововиявленими.

А отже, визначаючись щодо наведених ОСОБА_1 посилань, суд виходить з того, що можливість переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами не повинна порушувати принцип юридичної визначеності, який є складовою верховенства права.

Принцип юридичної визначеності вимагає, серед іншого, якщо суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинне ставитися під сумнів.

Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не повинна вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою повторного слухання та ухвалення нового рішення у справі.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Правєдная проти Росії`від 18 листопада 2004 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, слід тлумачити з огляду на преамбулу до Конвенції, в якій задекларовано, зокрема, верховенство права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним із аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що коли суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, воно не може підлягати перегляду.

Принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної, касаційної інстанцій щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною чи касаційною процедурою, а саме, що само по собі існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду.

Таким чином, на підставі викладеного, суд виходить з того, знання ОСОБА_1 про відсутність чи наявність у нього права на отримання грошової компенсації за речове майно, введення УПТКВВ МВС України, на його думку, суд в оману стосовно їх дійсної позиції щодо можливості відповідача здійснювати направлення на МСЕК, захист інтересу позивача, що перебуває у логічно-смисловому зв`язку з правом виконувати ним свої обов`язки, тобто здавати посаду виключно у спосіб, що передбачений законом, - не можуть бути визнані як обставини, що об`єктивно існували на момент вирішення адміністративної справи, та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі, - а відтак, не можуть слугувати підставою для перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року за нововиявленими обставинами. Як зазначав в судовому засіданні сам заявник доцільності в касаційному оскарженні рішення суду він не вбачав. В той же час, формулювання ним наведених у даній справі підстав, на думку суду, свідчить про безпідставне намагання ОСОБА_1 поза межами апеляційного, касаційного провадження переглянути рішення в адміністративній справі та змінити спосіб вирішення спору з іншої, ним наведеної позиції.

Тому, враховуючи те, що заявником не наведено будь-яких інших істотних для справи обставин, які могли б вплинути на правильність висновку суду, то перегляд рішення суду за вказаними нововиявленими обставинами є неможливим.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 186, 245, 253, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у справі №2а-9176/10/2670 за його позовом до управління Північного територіального командування внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, про визнання рішень протиправними, їх скасування та зобов`язання вчинити дії, за нововиявленими обставинами, - залишити без задоволення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.М.Чудак