Справа № 2а/0470/2567/12
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2012 р. Справа № 2а/0470/2567/12
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участю:
позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області в особі сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичнихосі про зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області в особі сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, в якому позивач просить зобов'язати Красногвардійський районний відділ Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області в особі сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, зареєструвати місце проживання та місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: вул. 2-а Ізюмська, буд. № 6, м. Дніпропетровськ.

В обґрунтування позову зазначено, що в порушення ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідач ухиляється від реєстрації позивача за адресою садиби: вул. 2-а Ізюмська, буд. №6, м. Дніпропетровськ, яка належить позивачу, відповідно до договору купівлі-продажу по домовій угоді від 07.01.2004 року, укладеного між ОСОБА_3 Іванієвною та ОСОБА_6.

Представник відповідача позов не визнав, подав до суду письмове заперечення, в якому зазначено, що висунуті позивачем позовні вимоги до відповідача, є безпідставними, оскільки, для реєстрації місця проживання до органу реєстрації, слід зазначити підстави для здійснення певних дій та надати згоду власника. Так, як укладена угода від 07.01.2004 року, не відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачу законно відмовлено в реєстрації місця проживання.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволені позову, відмовити.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 07.01.2004 р., укладено договір купівлі-продажу по домовій угоді садиби № 6, розташованої за адресою: вул. 2-а Ізюмська у м. Дніпропетровську.

29.11.2011 року, ОСОБА_3 звернулася до Начальника сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області з проханням зареєструвати її за адресою: вул. 2-а Ізюмська, буд.№6, м. Дніпропетровськ.

01.02.2012 року, ОСОБА_3 повторно звернулася до Начальника сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області з проханням зареєструвати її за адресою: вул. 2-а Ізюмська, буд.№6, м. Дніпропетровськ.

14.02.2012 за результатами перевірки звернення ОСОБА_3 складено висновок, яким вирішено відмовити у реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_3 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 2-а Ізюмська буд. 6, до надання згоди власника житлової площі.

Згідно відповіді Начальника сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області від 17.02.2012 року, при наданні згоди власника реєстрація постійного місця проживання, буде оформлена відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до довідки Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області від 28.02.2012 року, звернення гр. ОСОБА_3 від 29.11.2011 року та 01.02.2012 року, розглянуті 02.12.2011 року та 17.02.2012 року, про що були надані відповіді, які надіслані поштою 03.12.2011 року та 18.02.2012 року, відповідно.

Статтею 29 Цивільного кодексу України, передбачено, що місцем проживання фізичної особи, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Територіальні підрозділи ДДГІРФО, проводять реєстрацію місця проживання фізичних осіб в Україні, відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»та Постанови Кабінету Міністрів України від 28.07.2004 року №985 "Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні".

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»для реєстрації особа подає:

- письмову заяву;

- паспортний документ;

- квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати;

- два примірники талона зняття з реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2004 року №985 "Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні", встановлена форма заяви про реєстрацію місця проживання, при наданні якої, до органу реєстрації слід зазначити підстави для здійснення певних дій, а саме: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності документів, зазначених, як підстава для реєстрації, необхідно надати згоду власника.

Статтею 150 Житлового Кодексу Української РСР, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З огляду на викладене, суд вважає, відмову відповідача в реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_3 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 2-а Ізюмська буд. 6, правомірною, оскільки, позивачем на момент звернення до відповідача, не надано правовстановлюючих документів на зазначену нерухомість або згоди власника. Також, в судовому засіданні, позивачем не підтверджено право власності на зазначену нерухомість.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено завдання адміністративного судочинства щодо захисту прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень.

На підставі ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів, незалежним та неупередженим судом.

Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві, є будь-які фактичні дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 КАС України, передбачено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Субєкт владних повноважень, повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані, як докази у справі.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин, не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті, суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково, чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Таким чином, суд доходить висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Отже, позивачу не повертається судовий збір, в розмірі 32,19 грн.

На підставі викладеного та відповідно ст.ст. 2-10, 11, 12, 69, 70, 71, 94, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Красногвардійського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області в особі сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови, відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 05 березня 2012 року

Суддя ОСОБА_1