Справа № 2-44/08
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/94429/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства, Міністерства економіки України (правонаступник - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України), Кіровоградського обласного сектору з питань банкрутства, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про внесення змін в наказ про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив з урахуванням уточнень позовних вимог:

стягнути з відповідача недоплачену суму надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці, встановленої в розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг, за період з 31 січня 2001 року по 1 січня 2004 року (35 місяців) в сумі 3 573,80 грн;

стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати за період з 1 січня 2004 року до 1 січня 2006 року в розмірі 18 194,40 грн, за період з 1 січня 2006 року до 1 серпня 2006 року в розмірі 29 929,20 грн;

стягнути з відповідача заборгованість з виплати щорічної матеріальної допомоги з 1 січня 2004 року до 1 серпня 2006 року в розмірі 4 010,29 грн;

змінити в наказі ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.» від 16 грудня 2005 року № 7 дату його звільнення з посади заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства з 17 червня 2005 року на 16 грудня 2005 року, тобто з дня видання зазначеного наказу;

зобов'язати відповідача виплатити йому грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 19 260 грн та компенсацію у зв'язку з несвоєчасним проведенням її виплати;

зобов'язати відповідача видати йому всі необхідні документи для призначення пенсії державного службовця;

зобов'язати відповідача провести індексацію несвоєчасно виплаченої заробітної плати та виплатити йому відповідні суми;

стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2008 року позов задоволено частково. Визнано наказ ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства від 16 грудня 2005 року № 7 таким, що не відповідає вимогам закону в частині зазначення «заднім числом» дати звільнення позивача з посади заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства. Змінено дату звільнення позивача з посади заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства, зазначену в наказі ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства від 16 грудня 2005 року № 7, з 17 червня 2005 року на 16 грудня 2005 року. Стягнуто з Міністерства економіки України на користь позивача недовиплачену заробітну плату за період з 31 січня 2001 року по 1 березня 2004 року в розмірі 1 872 грн, невиплачену заробітну плату за період з 1 жовтня 2004 року по 16 грудня 2005 року в розмірі 9 945,55 грн, невиплачену щорічну матеріальну допомогу за період з 1 січня 2004 року по 16 грудня 2005 року в розмірі 502 грн та моральну шкоду в розмірі 1 800 грн, а всього - 14 119,55 грн. Зобов'язано Міністерство економіки України видати позивачу всі необхідні документи для призначення йому пенсії державного службовця та провести інші передбачені чинним законодавством розрахунки. В задоволенні позову в частині стягнення грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з Міністерства економіки України судовий збір у розмірі 54,40 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року постанову суду першої інстанції в частині стягнення з Міністерства економіки України на користь позивача недовиплаченої заробітної плати за період з 31 січня 2001 року по 1 березня 2004 року в розмірі 1 872 грн, невиплаченої заробітної плати за період з 1 жовтня 2004 року по 16 грудня 2005 року в розмірі 9 945,55 грн, невиплаченої щорічної матеріальної допомоги за період з 1 січня 2004 року по 16 грудня 2005 року в розмірі 502 грн та моральної шкоди в розмірі 1 800 грн, а всього - 14 119,55 грн, зобов'язання Міністерства економіки України видати позивачу всі необхідні документи для призначення йому пенсії державного службовця й провести інші передбачені чинним законодавством розрахунки скасовано та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено; постанову суду першої інстанції в частині стягнення судового збору змінено та стягнуто з Міністерства економіки України судовий збір у розмірі 3,40 грн. В решті судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає, що судами попередніх інстанцій не розглянута його вимога про здійснення індексації несвоєчасно виплаченої заробітної плати. Крім цього, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, порушив його конституційні права та вимоги Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), проте апеляційний суд не надав правової оцінки зазначеним обставинам.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи по суті встановлено наступне.

Наказом начальника регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки України від 31 січня 2001 року №10-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 31 січня 2001 року на посаду заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства.

Наказом начальника регіонального управління з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 16 лютого 2004 року № 10-р позивача було звільнено з посади заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства з 23 лютого 2004 року на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України за систематичне порушення трудової дисципліни та невиконання без поважних причин своїх посадових обов'язків.

30 липня 2004 року Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції України видано наказ № 284 «Про ліквідацію територіальних органів з питань банкрутства Міністерства та утворення територіальних управлінь (відділів) з питань банкрутства Міністерства».

Наказом Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції України від 31 серпня 2004 року № 323 утворено ліквідаційну комісію Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції. Головою ліквідаційної комісії було призначено ОСОБА_2 Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 1 лютого 2005 року № 24 було внесено зміни до наказу Міністерства від 31 серпня 2004 року № 323, відповідно до яких головою ліквідаційної комісії було призначено ОСОБА_3

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27 квітня 2005 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства з 23 лютого 2004 року.

Наказом начальника регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України - голови ліквідаційної комісії Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства ОСОБА_2 від 4 листопада 2004 року № 63-к позивача поновлено на посаді заступника начальника управління з 23 лютого 2004 року на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року.

17 червня 2004 року позивачу виповнилось 60 років.

Термін перебування ОСОБА_1 на державній службі у встановленому законом порядку продовжений не був.

Відповідно до наказу ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства ОСОБА_3 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.» від 16 грудня 2005 року № 7 на підставі листів Міністерства економіки України №74-6/489 від 12 вересня 2005 року та №11-60/988 від 9 листопада 2005 року, пункту 3 статті 30 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства з 17 червня 2005 року у зв'язку із досягненням ним граничного віку проходження державної служби.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 1 жовтня 2004 року по 16 грудня 2005 року в розмірі 9 945,55 грн, вважав встановленим наступне. За період з березня 2004 року по вересень 2004 року на користь позивача рішенням рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року стягнуто середній заробіток. Табелями обліку робочого часу підтверджено факт виконання позивачем своїх обов'язків на посаді заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства. Відповідач не виплачував позивачу заробітну плату з часу його поновлення на роботі за рішенням суду - з березня 2004 року по день звільнення - 16 грудня 2005 року та при звільненні не провів розрахунку з ним. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що виплати відповідачем заробітної плати позивачу в розмірах 2393,98 грн та 852,67 грн були здійснені на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 1 жовтня 2004 року по 16 грудня 2005 року та відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, встановив, що табелі обліку використання робочого часу за період з січня 2005 року по червень 2006 року були складені самим ОСОБА_1 за відсутності доказів того, що на нього було покладено обов'язок ведення табелів, та відомостей щодо виходу позивача на роботу та виконання ним роботи.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27 квітня 2005 року, стягнуто з Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5561,74 грн та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь місячного заробітку в сумі 852,67 грн.

На виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 852,67 грн (платіжне доручення № 464 від 9 листопада 2004 року - а.с. 85, том 1).

Згідно платіжного доручення № 137 від 26 грудня 2005 року (а.с. 83, том 1) з позивачем було проведено кінцевий розрахунок з виплати заробітної плати в розмірі 2 393,98 грн у зв'язку із звільненням з посади на підставі наказу ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства ОСОБА_3 від 16 грудня 2005 року № 7.

При цьому, судами не встановлено за який період роботи позивача відповідачем проведено кінцевий розрахунок та чи відповідає він розмірам сум, належним йому при звільненні.

Апеляційний суд, даючи оцінку табелям обліку використання робочого часу за період з січня 2005 року по червень 2006 року, не встановив чи є належними доказами у справі табелі, складені ОСОБА_4, за період з вересня 2004 року по грудень 2004 року (а.с. 44 - 47, том 1).

Відповідно до положень статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Згідно з положеннями пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про надбавки до посадових окладів за особливий характер роботи та інтенсивність праці» від 4 жовтня 1995 року № 783 (далі - постанова № 783) керівникам і заступникам керівників інших місцевих органів, державної виконавчої влади, які перебувають у віданні міністерств та інших центральних органів державної виконавчої влади, встановлено надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі до 70 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення недовиплаченої заробітної плати (персональної надбавки) за період з 31 січня 2001 року до 1 березня 2004 року та відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, зазначив, що встановлювати надбавки є правом, а не обов'язком відповідача, позивачем не надано доказів, на підставі яких можна зробити висновок, що позивачу були встановлені надбавки, доплати, виплата їх відповідачем не проводилась.

Проте з такими висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом начальника регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки України від 31 січня 2001 року № 10-к, яким ОСОБА_1 було прийнято на роботу, позивачу встановлено доплату за сьомий ранг державного службовця розмірі 110 грн на місяць, надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 40 відсотків до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг та надбавку у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг на підставі постанови №783. Відповідач не надав суду доказів на обґрунтування зниження встановленої позивачу персональної надбавки.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачу зазначена надбавка за період з 1 листопада 2001 року до 1 березня 2004 року виплачувалась в розмірі 30 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг та не відповідала розміру, встановленому наказом про прийняття на роботу, - 50 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг, внаслідок чого виникла недоплата заробітної плати в розмірі 1 872 грн.

Проте з довідки про нараховані суми ОСОБА_1 за 2001 - 2004 роки (а.с. 107, том 1) вбачається, що спірна надбавка за лютий 2004 року позивачу взагалі не виплачувалась.

В резолютивній частині постанови суд першої інстанції помилково вказав, що зазначена позовна вимога підлягає задоволенню з 31 січня 2001 року по 1 березня 2004 року замість правильного з 1 листопада 2001 року по 23 лютого 2004 року (дата звільнення позивача на підставі наказу від 16 лютого 2004 року № 10-р).

Крім цього, суд першої інстанції не розглянув позовну вимогу про здійснення індексації несвоєчасно виплаченої заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної допомоги, оскільки позивач не довів, що він звертався до відповідача із заявою про виплату йому матеріальної допомоги та відповідач відмовив у такій виплаті, а також з висновком про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду відповідних доказів завдання йому моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону).

За приписами статті 23 Закону № 3723-XII граничний вік перебування на державній службі становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. У разі необхідності керівник державного органу за погодженням з Начальником Головного управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі, але не більш як на п'ять років.

У виняткових випадках після закінчення цього терміну державні службовці можуть бути залишені на державній службі лише на посадах радників або консультантів за рішенням керівника відповідного державного органу.

Враховуючи викладене, досягнення державним службовцем граничного віку перебування на державній службі є безумовною підставою для припинення державної служби та його звільнення із займаної посади. Продовження терміну перебування державного службовця на державній службі, що закріплено в статті 23 Закону № 3723-XII, не є обов'язком керівника державного органу.

Відповідно до пункту 1 Порядку погодження продовження терміну перебування на державній службі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2003 року № 2020 (далі - Порядок), для продовження терміну перебування на державній службі державного службовця, який досяг граничного віку перебування на державній службі, встановленого статтею 23 Закону № 3723-XII, керівник державного органу, в якому працює державний службовець, звертається до Начальника Головдержслужби з відповідним поданням. Зазначене подання погоджується з керівником органу вищого рівня в порядку підпорядкування.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що подання щодо погодження продовження терміну перебування на державній службі надсилається не пізніше ніж за місяць до досягнення державним службовцем граничного віку перебування на державній службі або закінчення терміну попереднього продовження.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 досяг граничного віку перебування на державній службі 17 червня 2004 року, тобто до 4 листопада 2004 року - дати винесення начальником регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України - головою ліквідаційної комісії Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства ОСОБА_2 наказу № 63-к про поновлення позивача на посаді заступника начальника управління з 23 лютого 2004 року на підставі на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 вересня 2004 року.

Таким чином, станом на 4 листопада 2004 року у голови ліквідаційної комісії Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства не було підстав для продовження терміну перебування позивача на державній службі після 17 червня 2004 року.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 «заднім числом» та обґрунтованість його позовної вимоги про зміну дати звільнення з 17 червня 2005 року на дату винесення наказу про звільнення - 16 грудня 2005 року. При цьому суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивач не був попереджений про наступне звільнення у відповідності до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, та вважав встановленим, що з часу поновлення на роботі до часу винесення наказу про звільнення позивач виконував свої трудові обов'язки.

Проте апеляційний суд, звертаючи увагу на те, що 60 років позивачу виповнилось 17 червня 2004 року, погодився з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з 17 червня 2005 року в зв'язку з досягненням ним граничного віку проходження державної служби та помилково не вбачав підстав для скасування постанови суду в частині задоволення позовних вимог про зміну дати звільнення з 17 червня 2005 року на 16 грудня 2005 року.

Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 37 Закону № 3723-XII, яка, зокрема, визначає підстави для виходу на пенсію державних службовців та її розмір, а також передбачає, що пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію.

Аналіз статей 23 і 37 зазначеного Закону дає підстави для висновку, що особи, які досягли пенсійного віку, мають право на отримання пенсії державних службовців (за наявності відповідних підстав) та продовження терміну перебування на державній службі (за наявності погодження начальника Головного управління державної служби при Кабінеті Міністрів України).

Згідно з частиною другою статті 37 Закону № 3723-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача з посади) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Відповідно до частини тринадцятої статті 37 Закону № 3723-XII державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

В доводах касаційної скарги позивач зазначає, що він отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, тому що при звільненні з посади відповідач не надав йому документи, необхідні для призначення пенсії державного службовця на підставі Закону № 3723-XII. Внаслідок протиправних дій відповідача він був позбавлений права переведення з одного виду пенсії на інший.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про зобов'язання Міністерства економіки України видати позивачу всі необхідні документи для призначення йому пенсії державного службовця, встановив лише, що позивач досяг на час звільнення з посади державного службовця пенсійного віку (60 років), інші підстави для призначення пенсії державного службовця відносно позивача судом не встановлені.

Апеляційний суд, скасовуючи постанову суду в цій частині, помилково вказав, що позивач не зазначив і не обґрунтував порушення відповідачем його права на отримання документів, необхідних для оформлення пенсії, не довів і не зазначив які саме передбачені чинним законодавством розрахунки повинен здійснити відповідач.

Проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про виплату позивачу грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, виходячи з того, що обов'язковою умовою для виплати цієї допомоги є звільнення працівника з посади державного службовця у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця за наявності стажу державної служби не менше 10 років.

За висновком суду, у відповідача не було правових підстав для звільнення ОСОБА_1 на пенсію та відповідно обов'язку виплатити йому грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, тому що в заяві від 19 червня 2006 року, адресованій голові ліквідаційної комісії Кіровоградського районного управління з питань банкрутства, позивач просив звільнити його з роботи згідно Закону № 3723-XII, не зазначаючи, що бажає вийти на пенсію державного службовця.

Проте статтею 30 Закону № 3723-XII, якою визначено перелік підстав припинення державної служби, не передбачено такої підстави припинення державної служби як вихід на пенсію державного службовця.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув увагу, що зазначена заява позивача не могла бути підставою для його звільнення з посади, оскільки була написана після видання ліквідатором Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства ОСОБА_3 наказу «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.» від 16 грудня 2005 року № 7, про наявність якого позивач дізнався при розгляді зазначеної справи у суді (заява про уточнення позовних вимог від 23 червня 2006 року - а.с. 26, том 2).

Апеляційний суд правової оцінки зазначеним обставинам не надав.

Як встановлено судом першої інстанції, 30 липня 2004 року Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції України видано наказ № 284 «Про ліквідацію територіальних органів з питань банкрутства Міністерства та утворення територіальних управлінь (відділів) з питань банкрутства Міністерства». Цим наказом не було визначено правонаступника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства. Постановою Господарського суду Кіровоградської області від 17 серпня 2006 року у справі № 10/166 юридичну особу Кіровоградське регіональне управління з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції припинено.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції України як засновник Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства та уповноважений орган державної влади на здійснення права власника при ліквідації утвореної ним юридичної особи публічного права та невизначенні її правонаступника є належним відповідачем у цій справі.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до положень пунктів 1 та 2 наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України «Про ліквідацію територіальних органів з питань банкрутства Міністерства та утворення територіальних управлінь (відділів) з питань банкрутства Міністерства» від 30 липня 2004 року № 284 ліквідовано з 2 серпня 2004 року територіальні органи з питань банкрутства Міністерства. Утворено територіальні управління (відділи) з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції згідно з додатком на базі майна територіальних органів з питань банкрутства Міністерства, що ліквідуються.

Згідно з додатком до цього наказу до Переліку управлінь (відділів) з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України внесено Кіровоградський обласний відділ з питань банкрутства (Кіровоградська область).

Верховним Судом України у постанові від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) визначена правова позиція, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

Враховуючи викладене, суду першої інстанції необхідно визначити хто є належним відповідачем у справі.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Іваненко Я.Л.