Справа № 826/2879/15
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2879/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Горяйнов А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Мамчура Я.С. та Шостака О.О.,

при секретарі - Доник М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 17 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 59-14 від 04 лютого 2014 року.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 17 червня 2015 року в задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що позбавлений можливості повернутися до Російської Федерації внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань за свої політичні переконання.

Під час судового засідання позивач та його представник підтримали свою апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача, яка також представляє інтереси третьої особи, в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що судом першої інстанції було винесене законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 17 червня 2015 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 29 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із заявником 05 серпня 2014 року було проведено співбесіду, за результатами якої складено висновок від 18 серпня 2014 року про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами співбесіди, проведеної 23 вересня 2015 року та дослідження зібраних документів Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві було складено висновок від 17 листопада 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного висновку Державною міграційною службою України було прийняте рішення від 04 лютого 2015 року № 59-15 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні передумови, визначені у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», для надання йому відповідного статусу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені у ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо стосовно неї не встановлено умов, що передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 просить визнати його біженцем, оскільки він побоюється, у разі повернення до країни постійного проживання, стати жертвою переслідувань за політичні переконання.

Наявність зазначених побоювань позивач обґрунтовує тим, що брав участь у подіях на майдані Незалежності у м. Києві 18-20 лютого 2014 року. За твердженням ОСОБА_3 осіб, які підтримували Україну під час Євромайдану, будуть розшукувати у Російській Федерації та карати за таку політичну активність. На підтвердження зазначеного висновку позивач надав витяги із інтернет-видань, у яких повідомляється про порушення у Російській Федерації прав громадян на мирні зібрання, які влаштовували пікети на підтримку суверенітету України.

У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаної норми права заявник зобов'язаний не лише вказати на обставини, у зв'язку з якими він побоюється стати жертвою переслідувань, а й, по мірі можливості, підтвердити наявність таких обставин доказами.

ОСОБА_3 посилається на те, що брав участь у подіях на майдані Незалежності у м. Києві 18-20 лютого 2014 року, проте доказів, які б підтвердили це, не надав.

Під час судового засідання ОСОБА_3 пояснив, що його участь у зазначених подіях підтверджується довідкою із медичного закладу та показаннями свідків.

Дослідивши копію довідки № 4617 колегія суддів встановила, що 28 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до приймального відділення КГКБ № 12 Печерського району із травмою, яка була отримана 18 лютого 2014 року, де йому було надано лікування у формі мазевої пов'язки.

Разом з тим, на підставі зазначеної довідки неможливо встановити за яких обставин та де саме позивачем була отримана відповідна травма. У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що сама по собі довідка № 4617 не може бути належним та достатнім доказом перебування позивача на майдані Незалежності у м. Києві та його участь у подіях, що мали місце 18-20 лютого 2014 року.

На питання колегії суддів ОСОБА_3 пояснив, що не зміг розшукати людей, які разом з ним перебували на майдані Незалежності та могли б підтвердити достовірність повідомлених ним обставин.

При розгляді та вирішенні даної справи колегія суддів враховує, що особи, які покинули країну постійного місця проживання та просять надати їм статус біженця в Україні, вказують на події та обставини, що мали місце у країні, яку вони були змушені залишити у короткий строк та повернення до якої для зібрання доказів наявності підстав для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є неможливим.

Натомість, позивач обґрунтовує наявність підстав визнання його біженцем подіями, які мали місце в Україні - державі, у якій він постійно проживає з листопада 2010 року.

На переконання колегії суддів, позивач мав можливість зібрати та надати як третій особі, так і до суду докази, які підтверджують достовірність повідомлених ним обставин. Так, особа, яка проживаючи на території однієї держави протягом значного часу (з листопада 2010 року по лютий 2014 року) стає учасником певних суспільних відносин, контактує з оточуючими людьми та набуває, на думку суду, достатніх соціальних зв'язків для того, щоб факт її активної участь суспільно-політичному житті країни, зокрема подіях на майдані Незалежності, міг бути підтверджений показаннями свідків, фотознімками, відеоматеріалами, листування, повідомленнями у засобах масової інформації тощо.

Разом з тим, ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу, який би вказував на його участь у подіях на майдані Незалежності 18-20 лютого 2014 року.

Як раніше зазначалося, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» побоювань стати жертвою переслідувань мають бути обґрунтованими, тобто базуватися на інформації, яка вказує на можливість переслідування заявника та саме у зв'язку з його політичним поглядами.

Надані ОСОБА_3 повідомлення із засобів масової інформації стосуються затримання осіб, які брали участь у мітингах та демонстраціях на території Російської Федерації на підтримку суверенітету України. Зазначені затримання відбувалися безпосередньо під час проведення мирних зібрань.

Разом з тим, ОСОБА_3 не посилається на те, що брав участь у таких мирних зібраннях на території Російської Федерації. Участь позивача у таких заходах на території України також не підтверджена доказами.

За відсутності інформації про участь ОСОБА_3 у подіях, що мали місце на майдані Незалежності у м. Києві 18-20 лютого 2014 року, його посилання на побоювання стати жертвою переслідувань не можуть бути визнані судом обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України № 59-14 від 04 лютого 2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту були винесене на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 17 червня 2015 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам та прийнято законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 17 червня 2015 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволенні апеляційної скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 - відмовити.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 17 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Я.С. Мамчур

О.О. Шостак

Ухвала складена в повному обсязі 27 жовтня 2015 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Шостак О.О.

Мамчур Я.С