Справа № 2а-693/08/1370
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2010-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2010 р. Справа № 2029/10/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Шавеля Р.М.

Суддів Ліщинського А.М. , Каралюса В.М.

при секретарі судового засідання Романишин О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2009р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Першого заступника Голови Національного Банку України ОСОБА_3, заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду Національного Банку України ОСОБА_4, завідувача Загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5, Державного казначейства України про визнання дій та бездіяльності протиправними, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

22.05.2008р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконними дії Національного банку України /НБУ/з надання відповідей не по суті на звернення до нього від 22.08.2007р., 02.11.2007р. та 02.12.2007р.; визнати незаконною бездіяльність директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4 з ненадання відповіді по суті на звернення до них від 29.02.2008р.; визнати незаконною бездіяльність Першого заступника Голови НБУ ОСОБА_3, директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4 з ненадання відповіді по суті на звернення до них від 23.03.2008р.; визнати незаконною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо ненадання відповіді на звернення до нього від 15.12.2007р.; зобовязати НБУ надати відповіді по суті на звернення до нього від 22.08.2007р., 02.11.2007р. та 02.12.2007р.; зобовязати директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4 надати відповідь по суті на звернення до них від 29.02.2008р.; зобовязати Першого заступника Голови НБУ ОСОБА_3, директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4 надати відповідь по суті на звернення до них від 23.03.2008р., зобовязати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надати відповідь по суті на звернення до нього від 15.12.2007р.; зобовязати завідувача Загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5 надати відповіді по суті звернень до нього від 17.01.2008р., 09.02.2008р. та 11.03.2008р.; стягнути з НБУ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини по 7000 грн. моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями зазначених відповідачів (а.с.2-19).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2009р. у задоволенні заявленого позову відмовлено за безпідставністю (а.с.205-209).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, постанову суду оскаржив позивач ОСОБА_1, який покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення, яким заявлений позов задоволити (а.с.215-223).

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що фактично він звертався до НБУ в цілях отримання відповіді на запитання, що повязані із затвердженою останнім Інструкцією № 492 від 12.11.2003р., на які достовірних та обєктивних відповідей вказаний відповідач не надав, чим порушив право позивача вільно збирати інформацію; також НБУ було розголошено ЗАТ КБ «Приватбанк» відомості щодо звернення позивача до НБУ; на звернення позивача від 23.03.2008р. взагалі відповідь не надходила від вказаного органу.

Окрім цього, він не отримав належної відповіді від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, остання не містить результатів перевірки його заяви та прийнятого рішення; в порушення закону результати розгляду заяв вказаним відповідачем повідомлялися позивачу по телефону.

Підкреслює, що розглядувані звернення не стосувалися укладеного між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» договору; судом безпідставно прийнято до уваги письмові заперечення, які підписані неуповноваженими особами; невірно встановлена компетенція завідувача Загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача по справі, позивача та його представника на підтримання поданої апеляційної скарги, заперечення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач звертався до відповідача НБУ із зверненнями від 22.08.2007р., 02.11.2007р. та 02.12.2007р., в яких просив надати розяснення, які торкаються укладеного між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» договору, на які відповідачами були надані відповіді № 43-515/8403 від 17.09.2007р., № 43-515/9894 від 21.11.2007р. та № 43-515/10414 від 18.12.2007р. (а.с.20-25).

Позивач звертався із зверненням від 29.02.2008р. до директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4, на яке було надано відповідь № 43-515/1714-3311 від 20.03.2008р., яка підписана Першим заступником Голови НБУ ОСОБА_3 (а.с.26, 27).

Також позивач скерував лист від 23.03.2008р. до Першого заступника Голови НБУ ОСОБА_3, директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4, на який відповіді у встановлені строки не отримав (а.с.27).

Окрім цього, позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із зверненням від 15.12.2007р., на яке йому були надані відповіді № 22.2/9-М099228.08/13-34 від 12.01.2008р., № 22.2/9-М101159.08/13-34 від 11.02.2008р., № 22.2/9-М102691.08/13-34 від 05.03.2008р., що були підписані завідувачем Загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5 (а.с.28-34).

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами у межах своєї компетенції, з використанням повноважень та з метою, з якою ці повноваження були надані, у відповідності до вимог чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про звернення громадян», надано повні та вичерпні відповіді на звернення позивача, через що право позивача на отримання інформації у розглядуваному випадку не порушено.

Виходячи з наведеного висновку, суд прийшов також до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають нормам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Розглядувані відносини регулюються приписами Закону України «Про звернення громадян», згідно яких органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (стаття 15); звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів (стаття 20).

Окрім цього, згідно з ст.10 вказаного Закону не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та іншої інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян. Не допускається з'ясування даних про особу громадянина, які не стосуються звернення. На прохання громадянина, висловлене в усній формі або зазначене в тексті звернення, не підлягає розголошенню його прізвище, місце проживання та роботи. Ця заборона не поширюється на випадки повідомлення інформації, що міститься у зверненні, особам, які мають відношення до вирішення справи.

Аналіз звернень позивача, які були скеровані до НБУ та його посадових осіб, свідчить, що останні стосуються правовідносин, які виникли згідно укладеного між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк» договору № 045Р327006 від 04.03.2004р. поточного рахунку пенсіонера; також копія цього договору була надана позивачем відповідачу НБУ для надання повної відповіді.

На вказані звернення позивачу відповідачами НБУ та його посадовими особами були надані відповіді, які повністю та вичерпно розкривають зміст поставлених перед ними питань, через що в цій частині порушення зі сторони відповідачів НБУ, Першого заступника Голови НБУ ОСОБА_3, директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4 вимог Закону України «Про звернення громадян» не вбачаються.

Окрім цього, вказані звернення позивача розглядалися наведеними відповідачами у встановлений законом строк, а надавані відповіді підписані уповноваженими особами НБУ.

Стосовно звернення НБУ до ЗАТ КБ «Приватбанк» із запитом щодо ситуації, яка склалася за участі ОСОБА_1, то такий був здійснений з метою зясування обставин, викладених у зверненні позивача від 22.08.2007р.; також наведені дії цього субєкта владних повноважень відповідають нормам ст.57 Закону України «Про Національний банк України» (а.с.183, 184).

Із змісту запиту і відповіді ЗАТ КБ «Приватбанк» убачається, що в таких не розголошувалися відомості про особисте життя позивача, відомості, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та інша інформація, яка ущемлює права та законні інтереси позивача.

Щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 23.03.2008р., які були адресовані до Першого заступника Голови НБУ ОСОБА_3, директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_6 та заступника директора Департаменту банківського регулювання і нагляду НБУ ОСОБА_4, то колегія суддів враховує лист НБУ № 43-515/1744-3311 від 20.03.2008р., яким було повідомлено ОСОБА_1 про припинення подальшого листування з питань, на які відповідачами вже були надані відповіді. Наведені дії відповідають приписам ст.8 Закону України «Про звернення громадян», згідно яких не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

Також рішення про припинення розгляду звернень позивача було прийнято з урахуванням всіх обставин справи, в тому числі неодноразово наданих відповідей на питання заявника; про прийняте рішення про припинення розгляду звернень ОСОБА_1 було повідомлено у встановленому порядку.

В частині звернень позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини колегія суддів враховує, що вказані звернення торкалися допомоги отримати відповіді з НБУ, а також у вирішенні конфлікту, що виник між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк».

Із змісту скерованих на адресу позивача відповідей убачається, що вказаним відповідачем було надано повну і вичерпну відповідь на звернення ОСОБА_1, також вказані відповіді надані уповноваженими особами цього відповідача в межах своєї компетенції.

Зокрема, безпідставними є твердження апелянта про надання відповіді не уповноваженою особою Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, оскільки відповідно до п.1 Положення про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затв. Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини 19.07.2005р., Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини є постійно діючим органом, що утворюється Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини відповідно до ст.10 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» для забезпечення діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Основними завданнями Секретаріату є організаційне, правове, наукове, консультативне, інформаційно-аналітичне, експертне, контрольне, матеріально-технічне, фінансове та інше забезпечення діяльності Уповноваженого щодо:

- реалізації його повноважень по забезпеченню парламентського контролю за додержанням прав і свобод людини та захисту прав кожного на території України і в межах її юрисдикції;

- додержання та поваги до прав і свобод людини і громадянина органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами;

- запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина, сприяння їх поновленню;

- сприяння приведенню законодавства України стосовно прав і свобод людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;

- поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини;

- запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод;

- сприяння правовій інформованості населення;

- захисту конфіденційної інформації про особу.

Стосовно тверджень апелянта про неправомірні дії завідувача Загального відділу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5, які полягали у неправомірній дачі відповіді на звернення позивача по телефону, то такі не ґрунтуються на вимогах закону і не відповідають дійсним обставинам справи, а також спростовуються доповідною запискою ОСОБА_5 і наданими письмовими відповідями ОСОБА_1 (а.с.29-34, 80-81).

В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно розяснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Оскільки під час розгляду справи позивач не представив належних доказів заподіяння йому неправомірними та винними діями відповідачів шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає заявлений позов безпідставним та необгрунтованим, а тому такий не підлягає до задоволення з вищевикладених мотивів; саме рішення суду винесено з повним дотриманням норм матеріального права і врахуванням фактичних обставин справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2009р. у адміністративній справі № 2а-693/08/1370 залишити без задоволення, а згадану постанову суду без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом одного місяця з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя Шавель Р.М.

Судді Ліщинський А.М. , Каралюс В.М.

< Текст >