Справа № 814/3806/14
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/3806/14

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївської міської ради на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування п. 11, 12 розділу 4 рішення від 21.08.2012 року № 19/44,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року прокурор м. Миколаєва звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення допустив численні порушення земельного та водного законодавства і протиправно передав земельні ділянки у приватну власність ОСОБА_2.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року у справі адміністративний позов було задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункти 11, 11.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №19/44 від 21.08.2012 р., якими затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 770 кв. м., нормативною грошовою оцінкою 120035,30 грн., у тому числі 770 кв. м. прибудинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель житловою забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Променевій, 63 у м. Миколаєві.

Не погоджуючись з даною постановою суду Миколаївська міська рада подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що пунктами 11, 11.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №19/44 від 21.08.2012 р. затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 770 кв. м., нормативною грошовою оцінкою120035,30 грн., у тому числі 770 кв. м. під при будинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул.. Променевій, 63 у м. Миколаєві.

Перевіркою встановлено, що спірні земельні ділянки, відповідно до генерального плану, затвердженого рішенням відповідача від 18.06.2009 р. № 35/18, і Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням відповідача від 17.10.2003 р. № 15/41, розташовані у зеленій зоні загального користування та відносяться до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Пунктами 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92 та п. 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 19.06.1996 р. № 173, господарське та інше будівництво у межах ландшафтно-рекреаційних територій, розміщення житлово-громадських обєктів та дачних поселень, а також розміщення будинків, споруд і комунікацій на землях водоохоронних зон прямо заборонено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що будівництво та обслуговування житлових будівель у прибережній захисній смузі р. Інгул законодавством заборонено, а відтак і надання цих земель для таких цілей суперечить вимогам вищенаведених норм земельного та водного законодавства, а прийняте відповідачем рішення в частині пунктів, що є предметом оскарження є протиправним та таким, що суперечить інтересам держави.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Земельного кодексу України, Водного кодексу України.

На підставі ч. 7 ст. 118, ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у наданні органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Матеріалами справи підтверджено, що спірні земельні ділянки розташовані у прибережній захисній смузі р. Інгул. Так, у відповідності проведеними КП «Госпрозрахунковепроектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» замірами спірна змелена ділянка, з урахуванням крутизни схилу понад 3 градуси (50м Х 2=100 м.), повністю входить в межі прибережної захисної смуги р. Інгул, яка відповідно до інформації Миколаївського обласного управління водних ресурсів від 15.10.2014 року відноситься до середніх річок.

За змістом ст. 60 ЗК України і ст. 88 Водного кодексу України прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами.

За правилами ст. 4 Водного кодексу України, п. «б» ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Відповідно до ст. ст. 87, 88 Водного кодексу України для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони, в межах яких виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

На підставі ч.ч. 2, 3 ст. 60 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах середніх річок уздовж урізу води (у меженний період) шириною 50 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

За змістом ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено.

Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що будівництво та обслуговування житлових будівель у прибережній захисній смузі р. Інгул законодавством заборонено, а відтак і надання цих земель для таких цілей суперечить вимогам вищенаведених норм земельного та водного законодавства, а прийняте відповідачем рішення в частині пунктів, що є предметом оскарження є протиправним та таким, що суперечить інтересам держави.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора м. Миколаєва є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року у справі № 814/3806/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян