Справа № 826/16755/13-а
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01 вересня 2015 року 11 год. 45 хв. № 826/16755/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Украгротехніка» до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві про скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) від 13 березня 2014 року відмовлено повністю у задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Украгротехніка» (далі - позивач) до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 17 квітня 2013 року № та № (далі - оскаржувані рішення).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 березня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні, а також, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено заміну відповідача його процесуальним правонаступником - державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач).

У ході нового судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази, а представники відповідача не визнали позов та просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 березня 2015 року вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій скасовано у звязку з тим, що судами не досліджено всіх наданих позивачем доказів, а також обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом. Суд касаційної інстанції зобов'язав суд першої інстанції належним чином перевірити доводи сторін щодо реальності здійснення господарських операцій та правильність формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість (далі - ПДВ), дати оцінку доказам, що будуть виявлені в судовому розгляді справи, з дотриманням вимог ст. 86 КАС України та зробити юридично правильний висновок щодо прав і обов'язків сторін.

Враховуючи позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 18 березня 2015 року, у ході нового розгляду справи судом, у тому числі додатково, зясовано наступні обставини.

Відповідачем 29 березня 2013 року складено акт №845/22-30/30782457 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Декос Альянс» за вересень 2011 року (далі - акт перевірки), згідно з яким позивачем порушено вимоги:

- п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, п. п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового Кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств за 3 квартал 2011 року на суму 93070,00 грн.;

- п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 80930,00 грн. за вересень 2011 року.

На підставі акту перевірки, 17 квітня 2013 року відповідачем прийнято оскаржувані рішення: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку у розмірі 93070,00 грн. за основним платежем; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 80930,00 грн. за основним платежем та у розмірі 20233,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

За результатами адміністративного (досудового) оскарження, висновки акту перевірки та оскаржувані рішення залишені без змін.

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

Підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень став висновок відповідача про незаконне формування позивачем даних податкового обліку, що призвело до заниження податку на прибуток підприємств та занижено ПДВ за операціями з надання юридичних послуг, які не опосередковані реальним виконанням у контрагента з ознаками фіктивності. Відповідач посилався на те, що особа, яка значиться керівником контрагента позивача ТОВ «Декос Альянс» заперечує свою причетність до державної реєстрації цього підприємства та до здійснення будь-якої підприємницької діяльності від його імені. Відповідач також посилається на відсутність у ТОВ «Декос Альянс» основних фондів, рухомого та нерухомого майна, трудових ресурсів обєктивно необхідних для провадження господарської діяльності та виконання розглядуваних операцій з надання юридичних послуг позивачеві; також податковий орган під час проведення перевірки прийшов до висновку, що правочини, які укладенні між позивачем та контрагентом, є нікчемними.

На підставі цього відповідач зазначив, що складені від імені контрагента первинні документи не є достовірними та не підтверджують фактичного виконання послуг, а також позивачем не обґрунтовано економічної доцільності укладання договорів про отримання останнім консультаційних послуг юридичного характеру.

Суд встановив, що у періоді, охопленому перевіркою, між позивачем та ТОВ «Декос Альянс» укладено договір від 15.09.2011 року №1509 11/25І, згідно якого, ТОВ «Декос Альянс» надало позивачу комплекс юридичних послуг, а саме вивчення, підготовка і супроводження апеляційної скарги у справі про скасування постанови про порушення кримінальної справи від 19.08.2011 року в Апеляційному суді Полтавської області ( №4-21/2011).

На підтвердження факту надання цих послуг позивачем надано договір про надання юридичних послуг, акт здачі-прийняття наданих послуг з чітким їх переліком, податкові накладні, рахунок-фактуру, а також платіжне доручення.

Між позивачем та вище зазначеним контрагентом укладено договір від 20.09.2011 року №2009 11/26І, згідно з яким останній надав позивачу консультаційні послуги юридичного характеру, а саме вивчення, підготовка та супроводження справи у Харківському апеляційному адміністративному суді (№2а-1670/1893/11), вивчення, підготовка та супроводження справи в апеляційному суді Полтавської області (№2-1161/2011).

На підтвердження факту надання послуг позивачем надано договір про надання юридичних послуг, акт прийому-здачі прийняття послуг з чітким їх переліком, податкові накладні, платіжні доручення, рахунок-фактуру.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження фактичного виконання вище перелічених послуг контрагентом - ТОВ «Декос Альянс», позивач надав наступні документи: апеляційну скаргу на постанову про порушення кримінальної справи, клопотання на продовження строку на апеляційне оскарження, зустрічний позов до Семенівського районного суду Полтавської області з додатками, клопотання до Семенівського районного суду Полтавської області з додатками, постанову Вищого господарського суду України від 04.10.2011 року, постанову про скасування постанови про порушення кримінальної справи від 19.08.2011 року, постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2012 року, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2012 року, ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07.11.2011 року, рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 13.09.2011 року.

В обґрунтування економічної доцільності укладання договорів на надання юридичних послуг позивач надав довідку директора ПрАТ «Украгротехніка», в якій зазначено, що в 2011 році у позивача виникли проблеми у своїй філії Полтавської області де почалися судові процеси у цивільних, адміністративних, господарських та кримінальних справах. Оскільки на підприємстві не було кваліфікованих юристів - позивач звернувся до ТОВ «Декос Альянс».

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-Х11 (далі - Закон) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оскільки, згідно зі ст. 1 Закону, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з нормами ПК України.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За змістом п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9, п. п. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п. п. 138.5, п. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п.п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Отже, формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ обумовлено придбанням товарів, робіт (послуг) з метою їх використання в межах господарської діяльності та реалізується за наявності в платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів і податкових накладних.

Суд встановив, що в матеріалах справи в повному об'ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом. Зазначені документи складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог ст. 9 Закону, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704) і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Також суд зазначає, що за своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.

Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт приймання-передачі наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції. Отже, з поданих позивачем документів вбачається факт надання послуг за напрямами, вказаними у договорах.

В умовах, за яких податковим органом не спростовано реальність виконання господарської операції, неприпустимим є позбавлення платника права на формування даних податкового обліку з формальних підстав в звязку з тим, що договори, укладені між позивачем та контрагентом, є нікчемними правочинами.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину.

Отже, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в дохід держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Посилання відповідача на показання особи, що значилася керівником ТОВ «Декос Альянс» та від імені якого проставлені підписи на спірних документах, з огляду на положення ст.ст. 77, 86 КАС України, є джерелом інформації про певні обставини та не можуть вважатися безумовним доказом у справі про податкове правопорушення, докази в якій підлягають оцінці у сукупності. Самі по собі заперечення керівником своєї причетності до здійснення фінансово-господарської діяльності юридичної особи, яка була створена або керована ним, не є достатньо обєктивною та достовірною інформацією, адже можуть бути подані у тому числі з метою можливого запобігання для себе негативних кримінально-правових наслідків.

Не можуть слугувати свідченням нереальності господарських операцій і твердження податкового органу про відсутність у спірного контрагента необхідних умов для досягнення результатів виконання спірних послуг позивачеві в силу відсутності персоналу, основних засобів, виробничих активів. Адже ці доводи є оцінкою контрагентів, за дії та поведінку яких позивач не може нести відповідальність.

Доказів побудови позивачем фінансово-господарських правовідносин на підставі свідомого укладання договору з фіктивним підприємством з метою перенесення податкового навантаження на особу, яка не виконує свої податкові зобов'язання, податковим органом не надано.

Стосовно посилання відповідача на акт позапланової перевірки ТОВ «Декос Альянс», суд зазначає, що платник податків не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства, тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

При цьому, такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних та допустимих доказах.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі №К/800/27746/13.

Суд звертає увагу й на принцип індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений ст. 61 Конституції України.

Також, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Стосовно посилання податкового органу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2013 року у справі №757/20619/13-к про звільнення від кримінальної відповідальності засновника та директора ТОВ «Декос Альянс» суд зазначає наступне.

Встановлення певних фактів в ході кримінальної справи не є підставою для звільнення від доказування обставин в адміністративній справі і без відповідного судового рішення у кримінальній справі такі факти самі собою не є достатнім доказом допущення суб'єктом господарювання чи відсутності з боку останнього певного порушення і може оцінюватися судом у сукупності лише з іншими допустимими доказами. До того ж докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 70 КАС України).

Частиною 4 ст. 72 КАС України передбачена можливість використання, як доказ у адміністративній справі, вироку суду у кримінальному провадженні чи постанови суду про адміністративний проступок , які набрали законної сили.

Такої ж позиції додержується Вищий адміністративний суд України у своєму листі №2379/12/13-12 від 14.11.2012 року, де зазначає, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою».

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі або постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду. Дана правова позиція підтверджена в листі Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 року №2379/12/13-12.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та зясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов приватного акціонерного товариства «Украгротехніка» до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві про скасування рішень є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 17 квітня 2013 року № та №.

3. Присудити на користь приватного акціонерного товариства «Украгротехніка» () здійснений ним судовий збір у розмірі 1943,00 грн. (одна тисяча девятсот сорок три гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві ().

Копію постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин