Справа № 819/1933/15
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1933/15

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

27 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О.

секретар судового засідання: Лиса С.Д.,

за участі:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

представника третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, третя особа - Тернопільська організація профспілки працівників державних установ України до Тернопільського окружного адміністративного суду, територіального управління Державної судової адміністрації в тернопільській області про визнання дій протиправними, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Тернопільського окружного адміністративного суду (відповідач 1), територіального управління Державної судової адміністрації в тернопільській області (відповідач 2) про визнання дій протиправними, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Позивач та представник третьої особи Тернопільської організації профспілки працівників державних установ України в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, просили вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Представник відповідача 2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач 1 в судове засідання повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Згідно із ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Керуючись положеннями даної норми та враховуючи відсутність заперечень учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, колегія суддів вирішила провести розгляд справи за даної явки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню в частині, з наступних підстав.

Рішенням зборів Тернопільського окружного адміністративного суду №12 від 11.09.2014 року за неналежне виконання своїх посадових обов'язків висловлено недовіру керівнику апарату Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 ( а.с. 87).

ОСОБА_2 зверталась в суд з позовом до Тернопільського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування рішення зборів суддів Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.09.2014 №12 "Про висловлення недовіри керівнику апарату ОСОБА_2." Однак, постановою Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 822/4632/14, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Тобто, в судовому порядку підтверджено правомірність рішення зборів суддів Тернопільського окружного адміністративного суду №12 від 11.09.2014 року.

Відповідно до ч. 2-3 ст.149 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 року (редакція на момент спірних правовідносин) "Про судоустрій і статус суддів" збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що тягне за собою звільнення його з посади. Керівника апарату місцевого суду, його заступника призначає на посаду та звільняє з посади начальник відповідного територіального управління Державної судової адміністрації України за поданням голови місцевого суду.

11.09.2014р. Тернопільським окружним адміністративним судом направлено до територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області подання звільнення ОСОБА_2 з посади керівника апарату суду.

Згідно постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.01.2015 року у справі №822/5302/14, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.05.2015 року: визнано протиправною відмову начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області вирішити подання Тернопільського окружного адміністративного суду про звільнення ОСОБА_2 з посади керівника апарату суду; зобов'язано начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Тернопільській області виконати вимоги подання Тернопільського окружного адміністративного суду щодо звільнення ОСОБА_2 з посади керівника апарату Тернопільського окружного адміністративного суду.

Вказаним судовим рішенням встановлено відсутність протиправних дій Відповідача 1 та Відповідача 2 щодо вирішення подання голови Тернопільського окружного адміністративного суду №01-04/9792/14 від 11.09.2014 року на звільнення ОСОБА_2 (а.с.97), видання наказу №27-К від 02.06.2015 року "Про звільнення керівника апарату Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_2." (а.с. 16), наказу №27-ОС/г від 02.06.2015 року "Про оголошення наказу про звільнення керівника апарату Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_2." (а.с.81).

Згідно із ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведені обставини в сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Відповідач 1 і Відповідач 2 діяли під час звільнення позивача діяли в межах закону, що підтверджується судовими рішеннями у справах №822/4632/14 та №822/4632/14. Отже, відсутні підстави для скасування вказаних наказів та поновлення позивача на посаді.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України стверджено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Із платіжного доручення №135 від 04.06.2015 року (а.с.99) та довідки в.о. голови Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 (а.с.142) встановлено, що повний розрахунок ОСОБА_2 при звільненні проведено 04 червня 2015 року.

Разом з цим, колегія суддів зважає, що позивача звільнено 02.06.2015 року, що свідчить про наявність підстав для стягнення з Тернопільського окружного адміністративного суду на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 червня 2015 року по 4 червня 2015 року включно в сумі 929,88 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди колегія суддів звертає увагу на наступне.

В силу ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 25.05.2001 № 5 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказує на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пленум (пункт 9 постанови) також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Також слід звернути увагу на те, що Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що відповідно до ст.119 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем під час судового розгляду справи не обґрунтовано, у чому полягає завдана відповідачем моральна шкода, в матеріалах адміністративної справи не міститься жодних відомостей, які б свідчили про ступінь страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, у справі відсутні докази, які б свідчили про погіршення стану здоров'я позивача в результаті дій державного виконавця, або ж про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, позивачем також не доведено розмір моральної шкоди та причинний зв'язок цієї шкоди з діями відповідачів. Позивачем до суду не надано достовірних відомостей, що саме в результаті дій відповідачів погіршився стан його здоров'я або сталися негативні зміни у його життєвих і виробничих стосунках, ступіні зниження престижу, ділової репутації, тобто позивачем не надано жодних доказів, які б слугували підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач є одинокою матір"ю, доказів пропонування відповідачами будь-яких вакантних посад при звільненні 02.06.2015 року ОСОБА_2 відповідачами не надано суду, а позивач заявила, що хоче працювати щоб мати змогу утримувати дитину. Виходячи з викладеного суд в порядку ч.2 ст.162 КАС України з метою захисту прав позивача зобов'язав відповідачів запропонувати позивачу ОСОБА_2 вакантні посади з метою її працевлаштування.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими, з наступних підстав.

Так, в постанові Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.01.2015 року у справі №822/5302/14, залишеної без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.05.2015 року, зазначено про відсутність факту встановлення або визнання за ОСОБА_2 статусу одинокої матері.

Також встановлено, що 11.09.2014р. в день прийняття рішення про оголошення недовіри керівнику апарату, відповідачем 1 позивачеві був запропонований перелік наявних у Тернопільському окружному адміністративному суді вакантних посад, з яким позивач була ознайомлена.

Крім того, в ході судового засідання повідомляючи свої анкетні дані, позивач вказала, що станом на час апеляційного розгляду справи працює, а тому доводи суду першої інстанції про неможливість позивача самостійно себе забезпечити є необґрунтованими.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно зобовязано відповідачів запропонувати позивачу ОСОБА_2 вакантні посади з метою її працевлаштування.

У відповідності із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним у вказаній частині, так як прийняте з порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанову суду першої інстанції в цій частині належить скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Тернопільський окружний адміністративний суд про визнання дій протиправними, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасувати в частині зобов'язання відповідачів запропонувати позивачу ОСОБА_2 вакантні посади з метою її працевлаштування.

В решті постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.212, 254 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 листопада 2015 року.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С.

Сушко О.О.