Справа № 2а/0570/9346/2012
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козаченко А.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року справа №2а/0570/9346/2012

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді: Васильєвої І.А.

Суддів: Казначеєва Е.Г.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Східної Митниці Міндоходів на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2015 року у справі № 2а/0570/9346/2012 (головуючий І інстанції Козаченко А.В.) за позовом ОСОБА_3 до Східної Митниці Міндходів, Міністерства доходів і зборів України про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2008 року ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3І.) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Державної митної служби України, Східної митниці про визнання незаконним наказу № 665-к від 25 квітня 2008 року, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди (том 1 арк. справи 1-3), при цьому дана справа розглядалась судами неодноразово.

Так, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2009 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної митної служби України, Східної митниці про визнання наказу протиправним та зобовязання вчинити певні дії відмовлено (том 1 арк. справи 231-235), проте ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року зазначену постанову Донецького окружного адміністративного суду судом апеляційної інстанції залишено без змін (том 1 арк. справи 263- 264), а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2012 року вищенаведену постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2009 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року скасовано, у звязку з чим справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (том 2 арк. справи 33-36).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної митної служби України, Східної митниці про визнання незаконним наказу № 665-к від 25 квітня 2008 року, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди було відмовлено (том 2 арк. справи 141-144). Згадане рішення суду першої інстанції ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року було залишено без змін (том 2 арк. справи 179-180)

26 березня 2015 року постановою Вищого адміністративного суду України скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково, скасовано Наказ Державної митної служби України від 25 квітня 2008 року № 665-к в частині звільнення ОСОБА_3 з посади інспектора відділу митного оформлення № 2 Східної регіональної митниці; поновлено ОСОБА_3 на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 Східної регіональної митниці з 30 квітня 2008 року; в частині позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 арк. справи 221-225).

Під час нового судового розгляду 20 липня 2015 року постановою Донецького окружного адміністративного суду позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної митної служби України, Східної митниці про стягнення коштів, - задоволені, стягнуто зі Східної митниці на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року в розмірі 244 578,46 грн. (том 3 арк. справи 90-91).

Не погодившись із даним рішенням 12 серпня 2015 року Східна Митниця Міндоходів звернулась із апеляційною скаргою до Донецького апеляційного адміністративного суду, в обґрунтування доводів якої зазначили, що у відповідності до частини 2 статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Проте, в порушення вищевикладених приписів статті 235 КЗпП КЗпП судом першої інстанції при визначенні розміру грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу приймався до уваги лише: розрахунок, який надавався Східною митницею Міндоходів (на виконання ухвали від 01 липня 2015 року) щодо розміру середньоденного заробітку, а також загальна сума нарахованої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у розмірі 244 578,46 грн., але в оскаржуваній постанові суд не вмотивував висновок про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 розміру грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а також не перевірив, чи були підстави для відповідного зменшення розміру стягуваної суми, встановлені частиною 2 даної статті. З урахуванням викладеного апелянт просив суд прийняти до розгляду апеляційну скаргу, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (том 3 арк. справи 99-101).

Таким чином спірним у даній справі є розмір середнього заробітку позивача, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу.

В судове засідання сторони не прибули, належним чином повідомлені про розгляд справи, відповідно до вимог ст. 197 ч.1 п.2 КАС України, апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши доводи апеляційної скарги, а також документи, які містяться в матеріалах адміністративної справи, встановила наступне.

Відповідно до Наказу Державної митної служби України № 61 від 29 січня 2008 року відбулася ліквідація Східної регіональної митниці (том 1 арк. справи 129-13). На виконання даного наказу Державна митна служба України 25 квітня 2008 року видала наказ № 665-к, згідно з яким позивача звільнено з 30 квітня 2008 року за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у зв'язку з ліквідацією Східної регіональної митниці (том 1 арк. справи 5-6). Постановою Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року скасовано вищезазначений Наказ Державної митної служби України від 25 квітня 2008 року № 665-к в частині звільнення ОСОБА_3 з посади інспектора відділу митного оформлення № 2 Східної регіональної митниці; поновлено ОСОБА_3 на посаді інспектора відділу митного оформлення № 2 Східної регіональної митниці з 30 квітня 2008 року (том 2 арк. справи 221-224).

У відповідності до вищевказаної постанови ВАСУ, на підставі наказу Міністерства доходів і зборів України від 27 травня 2015 року № 516-о (том 3 арк. справи 54), скасовано наказ Державної митної служби України від 25.04.2008 року № 665-к «Про звільнення» в частині звільнення з займаної посади ОСОБА_3, інспектора відділу митного оформлення № 2 Східної регіональної митниці; голові комісії з реорганізації Східної митниці Міндоходів наказано поновити ОСОБА_3 на рівнозначній посаді в Східній митниці Міндоходів.

Східною митницею Міндоходів видано Наказ від 02 червня 2015 року № 232-о (том 3 арк. справи 52), відповідно до якого поновлено ОСОБА_3 на посаді державного інспектора митного поста «Костянтинівка» Східної митниці Міндоходів з 01 травня 2008 року з посадовим окладом згідно штатного розпису Східної митниці Міндоходів.

Отже постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2015 року стягнуто зі Східної митниці на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року в розмірі 244 578,46 грн.

Підставою для задоволення судом першої інстанції позовних вимог стали висновки про те, що неправомірність звільнення позивача була встановлена судом касаційної інстанції і ухвалено рішення про поновлення його на певній посаді, а розмір грошового забезпечення, який підлягає виплаті позивачу повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, оскільки заява про поновлення на роботі розглядається у судових інстанціях більше одного року не з вини позивача, а тому, у відповідності до пункту 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року, який регулює розмір грошового забезпечення, а також частини 2 статті 235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року у розмірі 244 578,46 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, згідно зі статтею 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При цьому, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, з урахуванням викладених положень діючого законодавства суд зазначає, що оскільки неправомірність звільнення позивача була встановлена судом касаційної інстанції і позивача поновлено на посаді на виконання судового рішення, належним способом захистом його прав, свобод та інтересів у даному випадку є виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до статті 235 КЗпП України.

Згідно пункту 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. До того ж враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

З приводу викладеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне, дана справа перебувала в провадженні судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій з 2008 року та фактично завершена датою поновлення позивача на посаді, при цьому у наведеному періоді згадана справа двічі направлялась на новий розгляд судом касаційної інстанції до суду першої інстанції, та досить довго тривав процес збору та підготовки додаткових пояснень, заперечень та доказів, які мали значення для повного, всебічного та правильного вирішення даної справи, підтвердженням чого є винесені судами першої, апеляційної та касаційної інстанції процесуальні рішення, отже наведені обставини на думку суду є достатніми для того, щоб зробити висновок, про те, що заява про поновлення на роботі у судових інстанціях розглядається більше одного року не з вини працівника, а тому у відповідності до частини 2 статті 235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, повинен винести рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Крім того, перевіривши матеріали адміністративної справи та журнали судових засідань (з часу звернення позивача з даним позовом до часу ухвалення Вищим адміністративним судом України постанови про поновлення ОСОБА_3 на посаді), судом апеляційної інстанції не встановлено зловживань з боку позивача протягом розгляду справи своїми процесуальними права та обовязками.

Згідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами адміністративної справи, трудова книжка БТ-I № 1058844 після запису щодо звільнення позивача від 30 квітня 2008 року не містить відповідних записів щодо прийому на роботу (том 3 арк. справи 61-78), разом з цим Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до довідки про присвоєння ідентифікаціонного номеру від 12 червня 1998 року не містить будь-яких даних щодо здійснення підприємницької діяльності позивачем.

Як вбачається з довідки Марїнського районного центру зайнятості від 08 червня 2015 року № 01-18/624, позивачу у період перебування на обліку в Марїнському районному ЦЗ як безробітний з 23 травня 2008 року по 02 червня 2009 року був нарахований дохід у загальному розмірі 24 686, 74 грн. (том 3 арк. справи 43).

Зазначені суми виплат також підтверджуються інформаційним листом з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України від 29 вересня 2015 року щодо відомостей виплачених доходів ОСОБА_3 у період з 01 квітня 2008 року по 30 червня 2015 року (том 3 арк. справи 149), який був витребуваний судом апеляційної інстанції відповідно до ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року (том 3 арк. справи 149).

Відповідно до довідки від 21 травня 2015 року № 41, у лютому-березні 2008 року загальний дохід ОСОБА_3 становив 2 302,75 грн., а середньоденна заробітна плата становить 153, 52 грн. (том 3 арк. справи 33).

До того ж відповідно до розрахунку УФЕР та БО-головного бухгалтера Східної митниці середньоденна заробітна плата за останні два місяці складає 154,67 грн. (том 3 арк. справи 121).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем 2 стосовно цієї частини розрахунку сум надавались пояснення, в яких він навів розрахунок розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року в розмірі 244 578,46 грн. (том 3 арк. справи 56-58).

Так, відповідно до вказаного розрахунку кількість днів вимушеного прогулу ОСОБА_3 за період з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року (включно) становить 1 774 робочих днів, тому, з урахуванням середньоденної плати загальна сума нарахованої середньої заробітної плати за цей час становить 274 384,58 грн., з яких:

- за 2008 рік 169 днів (169*154,67=26 139,23 грн.);

- за 2009 рік 251 день (251*154,67 = 38 822,17 грн.);

- за 2010 рік 251 день (251*154,67 = 38 822,17 грн.);

- за 2011 рік 250 днів (250*154,67 = 38 667,50 грн.);

- за 2012 рік 251 день (251*154,67 = 38 822,17 грн.);

- за 2013 рік 251 день (251*154,67 = 38 822,17 грн.);

- за 2014 рік 251 день (251*154,67 = 38 822,17 грн.);

- за 2015 рік 100 днів (100*154,67 = 15 467,00 грн.).

Отже, з урахуванням виплаченої вихідної допомоги позивачеві у розмірі 5 119,38 грн., а також нарахованих Маріїнським центром зайнятості за період перебування на обліку в центрі зайнятості, як безробітного з 23 травня 2008 року по 02 червня 2009 року сум у розмірі 24 686, 74 грн., загальна сума невиплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 244 578,46 грн. (274 384,58 - 24 686, 74 - 5 119,38).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши вищенаведений розрахунок, яким керувався суд першої інстанції при визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року, а також беручи до уваги інформаційний лист з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України від 29 вересня 2015 року щодо сум доходів, виплачених ОСОБА_3 за вищевказаний період погоджується із врахованою сумою, яка підлягає виплаті позивачеві за весь час вимушеного прогулу з 01 травня 2008 року по 01 червня 2015 року у загальному розмірі 244 578,46 грн.

На підставі викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір грошового забезпечення, який підлягає виплаті позивачеві повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, оскільки заява про поновлення на роботі розглядається у судових інстанціях більше одного року не з вини позивача, а тому, у відповідності до пункту 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року, який регулює розмір грошового забезпечення, а також частини 2 статті 235 КЗпП України робить висновок, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Східної Митниці Міндоходів на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2015 року у справі № 2а/0570/9346/2012 - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2015 року у справі № 2а/0570/9346/2012 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили. Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Судді Е.Г.Казначеєв

ОСОБА_2