Справа № 805/2904/15-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Бабаш Г.П.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року справа №805/2904/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2015 року у справі № 805/2904/15-а за позовом ОСОБА_2 до Донецької міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області про визнання бездіяльності протиправно, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення, -

В С Т А Н О В И В :

21 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом до Донецької міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області про (з урахуванням уточнень) стягнення з Донецької міської ради на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 20 009,44 грн.; стягнення з Донецької міської ради на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення у розмірі 114 271,10 грн.; визнання бездіяльності Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області щодо виконання покладених на останнього чинним законодавством функцій та обовязків, внаслідок чого перед позивачем утворилась заборгованість із заробітної плати протиправною (а.с. 4-11, 61).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2015 року у справі № 805/2904/15-а у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі (а.с. 90-93).

Не погодившись з судовим рішенням, 09 жовтня 2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що жодні обмеження щодо порядку роботи бюджетних установ та органів, що забезпечують фінансування їх діяльності тощо та інші в оскаржуваному рішенні мотиви, не мають жодного відношення до гарантованого державою та міжнародним законодавством права працівника на отримання винагороди за працю та захист цього права в судовому порядку (а.с. 102-108).

Сторони у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

ОСОБА_2 разом із апеляційною скаргою заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 108).

Колегія суддів розглядає дану справу відповідно до вимог ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з 31 березня 2014 року позивач займала посаду заступника начальника управління начальника відділу з питань судової і правового забезпечення питань власності юридичного управління міської ради. 03 листопада позивача звільнено з займаною посаду на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю - за згодою сторін (зворотній бік а.с. 15).

Як вбачається з Довідки № 268 від 25 листопада 2014 року, відповідно до якої, станом на 03 листопада 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 20 009,44 грн. за період липень листопад 2014 року , встановлена обставина підтверджена сторонами і не є спірним у даній справі(а.с.16,63).

Відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції посилався на передчасність звернення з огляду на те ,що заборгованість із виплат заробітної плати,утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції та існування Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 року №85-VIII, оскільки заходи з погашення заборгованості мають бути вжиті до 31.12.2015 року.

Що стосується позовних вимог стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення у розмірі 114 271,10 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітної платі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні і цих позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суспільні відносини, повязані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, регулює Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Згідно зі ч.3 ст.7 цього Закону, правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За приписами ст.4 Закону №108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Частиною 1 ст.113 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно з ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Статтею 116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювальну нею суму.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, наявність заборгованості з заробітної плати позивача в сумі 20 009,44 грн. за період липень листопад 2014 року.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання суду першої інстанції , щодо передчасності позовних вимог з огляду на Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 року №85-VIII, виходячи з наступного. Спірні правовідносини виникли в листопаді 2014 року при звільненні позивача за згодою сторін (03.11.2014р.), а Закон №85-VIII набрав чинності з 07.02.2015 року, тобто на момент виникнення спору зазначеного Закону не існувало. Колегія суддів вважає, що положення Закону №85-VIII щодо виплати заборгованості по заробітній платі в строк до 31 грудня 2015 року, в даному випадку, потрібно враховувати при виконанні рішення суду про стягнення цієї заборгованості.

У звязку з проведенням на території, зокрема, Донецької області антитерористичної операції, постановою Правління Національного Банку України від 06.08.2014 року № 466 Про призупинення здійснення фінансових операцій було зобовязано учасників внутрішньодержавних платіжних систем (органи Державної казначейської служби України) призупинити здійснення усіх видів операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Відповідно до наказу Державної казначейської служби України № 200 від 24.07.2014 року Про затвердження Порядку функціонування Державної казначейської служби України у надзвичайному режимі Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецькій області було передислоковане до м. Маріуполя.

Відповідно до ч. 6 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 у разі переміщення установи з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію після набрання чинності цим Порядком видатки на забезпечення діяльності такої установи, у тому числі на оплату праці (грошове забезпечення), протягом місяця з дня переміщення здійснюються згідно із затвердженим кошторисом (планом використання бюджетних коштів).

Як встановлено в судовому засіданні перший відповідач підтверджує факт перереєстрації та переміщення Донецької міської ради з міста Донецьк ( неконтрольована територія) до міста Краматорськ, вул. Транспортна ,буд 2(контрольована Україною територія) та продовжує функціонувати ( а.с.44,63).

Отже відповідач зобовязаний був виплатити заборгованість по заробітній платі, однак до серпня 2015 року не виконав зазначений обовязок,а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 20 009,44 грн. та позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з аналізу даної норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як зазначалось раніше, відповідачем дійсно не виплачено позивачу заробітну плату при звільнені, однак суд не вбачає у діях відповідача умисного ухилення від своїх обовязків, невиплата заробітної плати при звільненні зумовлена обставинами непереборної сили, а саме проведенням антитерористичної операції та вимушеним переміщенням з окупованої території.

Відповідно до ч. 6 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 у разі переміщення установи з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію після набрання чинності цим Порядком видатки на забезпечення діяльності такої установи, у тому числі на оплату праці (грошове забезпечення), протягом місяця з дня переміщення здійснюються згідно із затвердженим кошторисом (планом використання бюджетних коштів).

Стосовно позовних вимог позивача щодо визнання бездіяльності з виконання покладених на Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області законодавством функцій та обовязків, внаслідок чого утворилась заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до другого відповідача, оскільки в суді встановлено , що договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування Управлінням Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецькій області ані з позивачем, ані з Донецькою міською радою не укладалось, з моменту переходу місцевого бюджету на казначейське обслуговування Донецькій міській раді не було надано статусу розпорядника або одержувача бюджетних коштів.

Окрім того,в цій частині позовних вимог позивач рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для часткового скасування постанови суду першої інстанції згідно ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2015 року у справі № 805/2904/15-а за позовом ОСОБА_2 до Донецької міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Донецьку Донецької області про визнання бездіяльності протиправно, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із заробітної плати після звільнення скасувати в частині відмови від задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі.

Адміністративний позов в частині стягнення з Донецької міської ради заборгованості по заробітній плати - задовольнити.

Стягнути з Донецької міської ради на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) заборгованість з заробітної плати за період з липня 2014 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 20 009 (двадцять тисяч девять гривень) 44 копійок.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Судді: Т.Г.Арабей

ОСОБА_3

ОСОБА_4