Справа № 2а-4831/09/1770
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2010-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 77346/09

17.05.10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

Головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів Олендера І.Я., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання Балко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського центру зайнятості про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Рівненського міського центру зайнятості, в якому, з урахуванням наступних доповнень, просив скасувати рішення № 3 від 05 березня 2009 року про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків, у тому числі донарахованих сум страхових внесків (недоїмки) та штрафу, відшкодувати матеріальні збитки за термін неотриманої пенсії в сумі 5112 грн. та моральні збитки в сумі 2000 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2009 року позов задоволено частково. Рішення субєкта владних повноважень Рівненський міський центр зайнятості від 05 березня 2009 р. за № 3 скасовано в частині визначення ОСОБА_1 штрафу в розмірі 207,90 грн. та в частині донарахування страхових внесків в сумі 4,37 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Рівненський міський центр зайнятості подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильність і неповноту дослідження доказів і встановлення обставин у справі судом першої інстанції, неповне зясування фактичних обставин справи і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову і прийняти нову постанову суду, якою ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до Рівненського міського центру зайнятості повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що роботодавцем було зазначено останній робочий день працівників, за який нараховується заробітна плата. Роботодавцем було зазначено останній робочий день працівників за який нараховувалась заробітна плата 01.07.05р., з даним фактом було ознайомлено працівників, які погодившись, що останнім робочим днем є 01.07.05 р., поставили свої підписи в трьох примірниках трудових договорів. Таким чином, факт нарахування заробітної плати підтверджується і самим роботодавцем шляхом зазначення в трудових договорах останнього робочого дня працівників, за які нараховується заробітна плата -01.07.05 р. А посилання роботодавця на складені ним відомості про нараховану та виплачену заробітну плату, табелі обліку робочого часу не відповідають вимогам чинного законодавства, так як фізичні особи підприємці даних документів відповідно до Закону України «Про оплату праці» не ведуть, а основним підтверджуючим документом є укладені ним з найманими працівниками трудові договори. Відтак, очевидним є, що заробітна плата найманим працівникам за 01.07.2005 р. нараховувалась, нарахування здійснювалось особисто фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, що підтверджується відповідними записами в трудових договорах, а Рівненським міським центром зайнятості було тільки накладено штраф в розмірі прихованої суми виплат, на які нараховуються страхові внески та донараховано страхові внески відповідно до вимог чинного законодавства. Також зазначає, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності у разі стягнення страхових внесків, пені та фінансових санкцій, передбачених цією статтею не застосовується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторони не заперечують, що ОСОБА_1І 11.01.2006 року подано розрахункову відомість про нарахування і перерахування страхових внесків до Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, в якій вказано загальну суму виплат, на які нараховуються страхові внески в розмірі 8285 грн. ( в т.ч. за червень 2005 року - 1010,00 грн.). До Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності позивачем подавалися звіти, в яких загальна сума виплат, на які нараховуються страхові внески за 2005 рік вказана в розмірі 8461 грн., в тому числі за червень 2005 року - 1186 грн.

04 березня 2009 року Рівненським міським центром зайнятості проведено перевірку правильності нарахування, своєчасності і повноти перерахування страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття роботодавця ОСОБА_1 (у звязку із скасуванням субєкта підприємницької діяльності). За результатами проведеної перевірки складено акт № 65, згідно якого перевіркою виявлено розбіжність між даними звітності до ФССНВ, ФСС з ТВП та даними Розрахункової відомості про нарахування та перерахування страхових внесків до ФЗДССУВБ за червень 2005 року в сумі 176,00 грн. Перевіркою донараховано страхові внески в сумі 4,37 грн. (червень 2005 року, липень 2005 року) та накладено штраф в розмірі прихованої суми виплат на які нараховуються страхові внески в сумі 207,90 грн.

З приводу виявлених розбіжностей ОСОБА_1 пояснив, що фактично сума виплат, на які нараховуються страхові внески за червень 2005року складала 1010грн., про що було зазначено в розрахунковій відомості про нарахування та перерахування страхових внесків, що подано відповідачу за 2005рік. У розрахункових відомостях, що подавались до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності позивачем за 2005рік допущено описки, зазначивши фонд оплати праці за червень 2005року в розмірі 1186грн. Фактичний його розмір за вказаний період складає 1010грн.

Зазначені обставини підтверджуються відомістю нарахування та виплати заробітної плати для працівників за червень 2005року, згідно якої фактично сума виплат, на які нараховуються страхові внески за червень 2005року складає 1010грн. А відтак, первинними документами, не підтверджено обставин, щодо заниження позивачем суми виплат, на які нараховуються страхові внески за червень 2005року в розмірі 176,00грн. та відповідно на вказану суму страхових внесків в розмірі 3,70грн.. За таких обставин, відповідач неправомірно оскаржуваним рішенням визначив позивачу штрафну санкцію в розмірі 176грн. та донараховані страхові внески в розмірі 3,70.

Крім того, спірним рішенням донараховано позивачу штрафну санкцію в розмірі 31,90грн. та страхові внески в розмірі 0,67грн. Вказане донарахування повязане з тим, що в ході перевірки позивача посадовими особами відповідача донараховано заробітну плату для працівників позивача (ОСОБА_2 та ОСОБА_3М.) в день їх фактичного звільнення в розмірі 31,90грн., а відповідно і донораховано на вказану суму страхові внески.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, працівники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в день їх фактичного звільнення не працювали, а відповідно позивачем не нараховувалась та не виплачувалась за вказаний період зазначеним працівникам заробітна плата.

Апелянтом не заперечувались обставини та не надавались докази, щодо фактичного виконання трудових обов'язків працівниками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в день їх фактичного звільнення та нарахування і виплати вказаним працівникам, позивачем заробітної плати в розмірі 31,90грн.

З наведеного слідує, що позивачем не проводилось нарахування та виплата вказаної суми названим вище працівникам в день їх фактичного звільнення.

А відтак, відповідачем безпідставно та поза межами наявних у відповідача повноважень нараховано позивачу заробітну плату для працівників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в день їх фактичного звільнення в розмірі 31,90грн., та відповідно безпідставно визначено штраф на вказану суму і страхові внески в розмірі 0,67грн.

Щодо покликань відповідача на ту обставину, що днем звільнення вважається останній день роботи і саме в цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки, то відповідач, всупереч ст. 71 КАС України, не довів обставин щодо роботи звільнених працівників у день їх звільнення та не довів обставин виплати їм заробітної плати за день звільнення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про скасування рішення № 3 від 05.03.2009 року в частині визначення ОСОБА_1І, штрафу в розмірі 207,90 грн. та в частині донарахування страхових внесків в сумі 4,37 грн. підлягають до задоволення.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача неотриманої пенсії та моральної шкоди, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно ч. 1-2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача та матеріальних збитків через неотримання пенсії тому позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, а судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2009 року у справі № 2а-4831/09/1770 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя І.Я. Олендер

суддя В.З. Улицький

Повний текст ухвали виготовлено 21.05.2010 р.