Справа № 818/3469/15
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 р. Справа № 818/3469/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.,

суддів - Опімах Л.М., Соп`яненка О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Прімової-Крикуненко О.В.,

представника позивача - Шаповал О.О.,

представника відповідача - Левицької А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач, УДМС в Сумській області), в якому просить суд скасувати наказ УДМС в Сумській області від 17.09.2015 року № 168 та зобов`язати УДМС в Сумській області переглянути рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткову допомогу. В судовому засіданні представник позивача усно уточнила, що друга вимога є зобов`язання УДМС в Сумській області переглянути повторно заяву позивача щодо оформлення його документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткової допомоги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, прибув до України в 2015 році та не може повернутися на батьківщину оскільки там іде війна, у випадку повернення на батьківщину, ОСОБА_1 буде рекрутовано до лав армії і він буде змушений вбивати своїх співгромадян, в тому числі мирне населення, а це суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. у випадку відмови стріляти його можуть вбити як дезертира. Крім того у нього захворювання серця, що підтверджується довідками з лікарні. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 18.09.2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову особі у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі наказу УДМС в Сумській області від 17.09.2015 року № 168, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення ОСОБА_1 вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що в своїй заяві заявник просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в країні його постійного проживання, на момент його виїзду з країни, відбувалися воєнні дії. а зараз у нього ніхто з рідних не залишився на території Афганістану.

Також, під час співбесіди позивач повідомив, що покинув територію Афганістану 12 років потому. За його словами, причиною було те, що йому не давали працювати. За відомостями позивача, особисто йому не погрожували, але в країні була війна, і тому його життя було в небезпеці. Крім того, звернув увагу суду на те, що ОСОБА_1 під час співбесіди зазначав, що метою його в`їзду на територію України було працевлаштування. Він не бажає повертатися до країни свого походження (Афганістану) оскільки там у нього немає ні житла, ні рідних, ні роботи. В ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача - відсутні. Тому факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 нелегально прибув на територію України в 2015 році. 26.07.2015 року позивача виявлено в м. Конотоп, Сумської області в складі групи з 10 громадян Афганістану.

28.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 29-33). Підставами звернення позивача за захистом в Україні стали військові дії в місті Гераті (Афганістан), які відбувалися на момент виїзду його з країни, а саме 12 років тому, а також потреба в лікуванні, оскільки має захворювання серця (а.с. 14).

Наказом УДМС в Сумській області від 28.08.2015 року № 144 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36).

Наказом УДМС в Сумській області від 17.09.2015 року № 168 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51). Також відповідачем складено висновок від 17.09.2015 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 49-50).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зазначеного висновку відповідача та винесеного на його підставі спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з такого.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Афганістану відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Так, з протоколу співбесіди ОСОБА_1 від 01.09.2015 року вбачається, що позивач покинув територію Афганістану 12 років потому, оскільки йому не давали можливості працювати. З Афганістану автомобільним транспортом ОСОБА_1 перевезли в Таджикистан, після цього потягом добирався до Узбекистану, де проживав 4 роки. В 2007 році позивач нелегально потрапив на територію Російської Федерації, проживав і працював у Москві до 2015 року, після прибуття на територію Російської Федерації він звернувся за захистом в Москві, але отримав відмову. Суд також не задовольнив його клопотання. Більше до органів міграційної служби Російської Федерації не звертався. Позивач повідомив, що звернутися за захистом і в Україні, йому порадила знайома.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що статус біженця не надається особі яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. В даному випадку, позивач перебував в двох безпечних країнах, зокрема, в Узбекистані та в Російській Федерації.

Згідно свідчень позивача, що містяться в заяві про визнання його біженцем та протоколі співбесіди, він виїхав з країни за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку влади, що крім іншого також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічною міграцією.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 01.09.2015 року, що територію Афганістану позивач покинув 12 років потому, була війна і йому не давали можливості працювати. За відомостями заявника, особисто йому не погрожували, але в країні була війна, і тому його життя було в небезпеці. (а.с. 46-50).

Проте доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надав.

Згідно з джерелами інформації по країні походження, на території Афганістану відбувається не міжнародний збройний конфлікт.

Як зазначено в Докладі Генерального секретаря Ради Безпеки ООН «Положение в Афганистане и его последствия для международного мира и безопасности» від 19 грудня 2014 року A/69/647-S/2014/876 військові дії відбуваються «... на юге страны в провинциях Гельменд и Кандагар; на юго-востоке - в провинциях Газни, Пактия и Пактика: на востоке - в провинции Нангархар; на северо - востоке - в провинции Куидуз: на севере - в провинции Фарьяб; и на западе - в провинциях Герат Фарах и Гор... Самыми неспокойными оставались южные, юго-восточные и восточные районы страны, где было совершено 69 процентов зарегистрированных инцидентов».

Отже, безпосередньо в Гераті військові дії не ведуться, не міжнародний збройний конфлікт не поширений на територію Герату. Micтo повністю контролюється урядом.

Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що вагомих підстав вважати, що в разі повернення до міста Герат позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу факту перебування на території міста Герат немає. Крім того, немає підстав вважати, що в разі повернення до міста Герат буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості ОСОБА_1 та інші порушення прав людини.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що під час співбесіди позивач зазначив, що метою його в`їзду на територію України було працевлаштування, він не бажає повертатися до країни свого походження (Афганістану), оскільки там у нього немає ні житла, ні рідних, ні роботи, а також, у зв`язку з хворобою серця, тамтешній клімат йому не підходить. Відповідно до пункту 62 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців «Мигрант - лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем».

Відповідно до положень Закону України Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Суд також погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку стосовно того, що побоювання ОСОБА_1 є значно перебільшеними. Тому немає підстав вважати, що позивач має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, що він потребує захисту, оскільки був змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд зазначає, що факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або захисту у відповідності до умов передбачених п. 1 ч. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про те, що наказ УДМС в Сумській області від 17.09.2015 року № 168 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи те, що правомірність наказу УДМС в Сумській області від 17.09.2015 року № 168 підтверджена судом по даній справі, підстав для зобов`язання відповідача переглянути рішення про відмову в наданні статусу біженця, або особою, яка потребує додаткового захисту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 17.09.2015 року № 168 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Сумській області переглянути наказ від 17.09.2015 року № 168 та надати дозвіл на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 26.10.2015 року.

Головуючий суддя (підпис) В.О. Павлічек

Суддя (підпис) Л.М.Опімах

Суддя (підпис) О.В.Соп`яненко

З оригіналом згідно

Суддя В.О. Павлічек