Справа № 2а-19452/09/0370
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2010-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2010 р. Справа № 19597/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Попка Я.С.

Суддів Онишкевича Т.В. , Сапіги В.П.

при секретарі судового засідання Вітер І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Волинській області про визнання нечинним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2009 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління юстиції у Волинській області, в якому просить визнати нечинним та скасувати наказ відповідача від 19.11.2009 року №1029-к про її звільнення з посади заступника начальника першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, поновити її на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення по дату винесення рішення суду про поновлення на роботі та 500000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в порушення норм трудового законодавства її звільнення з посади проведено під час тимчасової непрацездатності, звільнено жінку, що має дитину віком до шести років, яка потребує домашнього догляду, порушено порядок та процедуру звільнення, а також законодавство про відпустки. Зазначає, що немає жодних доказів порушення позивачем як державним службовцем будь-яких вимог чинного законодавства та Присяги державного службовця. За вказаних обставин позивач вважає своє звільнення безпідставним, необгрунтованим, необ'єктивним та несправедливим. Крім того, вказує на те, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань і втрати роботи, а відтак джерела доходу сім'ї, а тому розмір понесеної моральної шкоди оцінює в сумі 500 000,00 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Волинській області про визнання нечинним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що наказ начальника Головного

___________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. суддя Плахтій Н.Б. ряд. ст. зв. № 3.3.4 суддя-доповідач ОСОБА_2 справа № 2-а-19452/09/0370 справа № 19597/10/9104.doc

управління юстиції у Волинській області від 19.11.2009 року № 1029-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції є правомірним. В судовому засіданні позивач не спростувала належним чином викладені в оскаржуваному наказі про звільнення факти порушення нею вимог Закону України «Про виконавче провадження», невиконання посадових обов'язків в частині дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на порушення управлінням юстиції законодавства про відпустки, оскільки предметом розгляду даного спору є правомірність та підставність звільнення позивача із займаної посади за порушення Присяги державного службовця відповідно до п.6 ст.30 Закону України « Про державну службу». Оскільки державна служба ОСОБА_1 припинена правомірно, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною та такою, що винесена з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач оскаржила її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2010 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції припустився порушень ст. 40 КЗпП України, оскільки вважає, що вимоги КЗпП України не поширюються на випадки звільнення працівників державних службовців. Така позиція суду є невірною, оскільки суперечить вимогам трудового законодавства і матеріалам справи. Також судом невірно застосовано ст. 25 Закону України «Про відпустки» і не надано належної оцінки факту грубого порушення законодавства про відпустки, що його допустив позивач, не звернувши уваги на ту обставину, що відповідач не надав жодного доказу і не спростував посилання позивача щодо порушення порядку проведення перевірки державного виконавця.

Судом першої інстанції не надано жодного значення, що переважна частина виконавчих проваджень, щодо яких відповідач вважає, що позивачка припустилась порушень були передані ОСОБА_1 в час її перебування у відпустці та на лікарняному, а тому вини позивачки в виявлених порушеннях немає; факти зникнення виконавчих проваджень є суперечливими, ці обставини не були належним чином досліджені. Крім того, судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що порушення за які звільнено позивача за своєю суттю є дисциплінарними проступками, а відтак звільнення повинно проводитись із дотриманням порядку визначеного ст.ст. 147-149 КЗпП України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти дише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

В силу п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Основним спеціальним законом, яким регулює правовідносини щодо проходження державної служби є Закон України «Про державну службу», який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Предметом спору у даній справі є відносини публічної служби, які є предметом регулювання конституційного та адміністративного права, їм не властиве договірне регулювання умов праці, що характерне для трудового права, оскільки відсутній трудовий договір, як підстава для виникнення трудових відносин, а умови служби визначені законодавством.

Таким чином, при вирішенні спорів, що виникають з приводу проходження публічної служби повинні застосовуватись положення спеціальних законів, які регулюють спірні правовідносини, а норми КЗпП України застосовуються у разі відсутності в спеціальних законах відповідних норм, які врегульовують дані правовідносини.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що з 09.09.2002 року по день звільнення ОСОБА_1 працювала на різних посадах в органах державної виконавчої служби. Присягу державного службовця ОСОБА_1 прийняла 09.09.2002 року, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

Згідно наказу управління юстиції від 19.11.2009 року №1029-к ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника начальника першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції з 27 жовтня 2009 року на підставі п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» за порушення Присяги державного службовця.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.10.2009 року на ім'я начальника управління юстиції було скероване подання начальника першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції ОСОБА_3 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для внесення зазначеного подання стали порушення, виявлені в ході проведення нею перевірки виконавчих проваджень, що знаходяться на примусовому виконанні у ОСОБА_1 Вказана перевірка проводилась з метою передачі виконавчих проваджень іншому виконавцю, оскільки позивач знаходилась на листку непрацездатності.

Припинення державної служби позивача було здійснене на підставі та в порядку, встановленому Законом України «Про державну службу», який регулює правові відносини між сторонами у справі з приводу проходження державної служби, і дані правовідносини повністю врегульовані даним Законом, тому в даному випадку немає необхідності застосовувати норми КЗпП України.

Отже, порядок проходження державної служби та її припинення регулюється спеціальним законом Законом України «Про державну службу», а п. 6 ст. 30 даного Закону визначено, що крім загальних підстав, передбачених КЗпП України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Жодна норма КЗпП України не регулює порядок припинення державної служби. При цьому ст. 30 Закону України «Про державну службу» містить імперативну норму, яка передбачає обов'язок керівника органу державної влади припинити державну службу працівника.

Отже, таке звільнення не можна кваліфікувати як розірвання трудового договору з ініціативи власника.

За таких обставин твердження позивача про порушення відповідачем норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України та ч. 3 ст. 184 КЗпП України є безпідставним, оскільки зазначені норми у випадку припинення державної служби з підстав, передбачених нормами Закону України «Про державну службу» на правовідносини сторін не поширюються.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Таким чином Закон України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця при виконанні рішень діяти лише у спосіб, встановлений цим Законом.

Посадовою інструкцією заступника начальника Першого ВДВС ЛМУЮ визначено обов'язок останнього дотримуватись етики поведінки державного службовця, сумлінно виконувати службові обов'язки, постійно вдосконалювати організацію своєї роботи і підвищувати професійну кваліфікацію, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України (п. 2.1 Інструкції). Згідно п. 2.2 Інструкції заступник начальника відповідно до покладених на нього завдань здійснює, зокрема, примусове виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб), виконання яких відповідно до законів України покладено на державну виконавчу службу.

Із матеріалів справи вбачається, що державному виконавцю Петріщевій О.С. за період з 22.09.2009 року по 20.10.2009 року було передано на виконання 82 виконавчих провадження, в тому числі 12.10.2009 року виконавчі провадження №№1082-1127, 13.10.2009 року - №№1128-1132. Разом з тим, позивач ствердила, що з 09.10.2009 року по 18.10.2009 року вона перебувала на листку непрацездатності, однак 12 та 13 жовтня 2009 року їй дійсно були передані виконавчі провадження, за які вона розписалась в журналі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки факт вчинення підпису в журналі обліку виконавчих проваджень засвідчує факт передачі виконавчих проваджень державному виконавцю, то за таких обставин з дня отримання виконавчих проваджень позивач зобов'язана була здійснити виконавчі дії, не здійснення яких є порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та неналежним виконанням своїх посадових обов'язків.

Із матеріаів справи вбачається, що з 21.10.2009 року по 26.10.2009 року ОСОБА_1 перебувала на листку непрацездатності. Разом з тим, 21.10.2009 року до управління юстиції надійшла заява позивача від 20.10.2009 року про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21 жовтня 2009 року, яка була відкликана заявою позивача від 26.10.2009 року про надання зазначеної відпустки з 27.10.2009 року.

Листом від 26.10.2009 року управління юстиції повідомило позивача, що питання надання відпустки буде вирішуватись після пред'явлення листка непрацездатності. В подальшому 28.10.2009 року ОСОБА_1 знову звернулась із заявою до відповідача про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує догляду в домашніх умовах відповідно до заключення ЛКК від 28.10.2009 року.

Листом управління юстиції від 28.10.2009 року позивача було повідомлено про те, що питання надання відпустки буде вирішуватись після надання пояснення про відсутність на робочому місці 27 та 28 жовтня 2009 року, по поданні прокуратури та передачі виконавчих проваджень.

Згідно акту про відсутність працівника на роботі від 27.10.2009 року працівниками Першого ВДВС ЛМУЮ зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі з 9.00 год. по 18.15 год. без поважних причин. 28.10.2009 року позивач знову звертається до управління юстиції із заявою про надання відпустки для догляду за дитиною без збереження заробітної плати та надає пояснення з приводу відсутності її на робочому місці 20.10.2009 року.

Встановлено, що 03.11.2009 року позивачу був скерований лист з вимогою з'явитись в управління юстиції 05.11.2009 року для ознайомлення з матеріалами перевірок та дачі письмових пояснень. 05.11.2009 року був складений акт про неявку ОСОБА_1 в управління юстиції для ознайомлення з матеріалами перевірок та дачі письмових пояснень. 06.11.2009 року на адресу позивача був скерований лист, в якому управління юстиції знову повідомляло про необхідність дачі пояснень щодо відсутності на роботі та за результатами проведених перевірок, який отриманий позивачем 09.11.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, та керівник вищестоящого органу. При цьому закон не визначає процедуру здійснення такого контролю шляхом винесення попередньо постанови про проведення перевірки виконання рішень державним виконавцем. Відтак, посилання на наказ Міністерства юстиції України від 01.12.2004р. №136/5, яким затверджений Порядок витребування та проведення перевірки виконавчого провадження та згідно якого перевірка виконавчого провадження проводиться за вмотивованою постановою, в даному випадку є безпідставним, оскільки вказаний наказ регулює порядок перевірки законності виконавчого провадження, що згідно ч. 3 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюється Міністерством юстиції України через Департамент державної виконавчої служби та Головне управління юстиції міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські управління юстиції через відповідні відділи державної виконавчої служби. Про, що вірно зазначено в оскаржуваній постанові суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що позивач не спростовує допущених фактів порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження», порушень трудової дисципліни, порушень Правил внутрішнього трудового розпорядку та Загальних правил поведінки державного службовця.

В апеляційній скарзі зазначено, що переважна частина виконавчих проваджень, по яких позивачка припустилась порушень, були передані їй в час перебування її на лікарняному, тому вини позивачки в виявлених порушеннях немає.

Однак, викладене не спростовує порушення ОСОБА_1 вимог ст. ст. 4, 5. 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження» - не прийнявши по 55 виконавчих документах рішення про відкриття чи про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Як зазначено вище, згідно журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю Петріщевій О.С., їй були передані виконавчі провадження, за які вона розписалась в журналі.

Однак, 12 та 13 жовтня було передано ОСОБА_1 лише частину виконавчих проваджень, по яким вона допустила порушення, інша частина передана коли позивач не перебувала на листку непрацездатності.

Крім того, факт вчинення підпису в журналі виконавчих проваджень засвідчує факт передачі виконавчих проваджень державному виконавцю, тому за таких обставин з дня отримання виконавчих проваджень позивач зобов'язана була здійснити виконавчі дії, не здійснення яких є порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та неналежним виконанням своїх посадових обов'язків.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що порушення за які звільнено позивача за своєю суттю є дисциплінарними проступками, а відтак звільнення повинно проводитись із дотриманням порядку визначеного ст. 147-149 КЗпП України.

Однак, при цьому апелянт не зазначає яку ж норму чинного законодавства порушено відповідачем, застосувавши в оскаржуваному наказі п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» (порушення Присяги державного службовця). А тому, колегія суддів вважає, що зазначені твердження позивача є безпідставними та не варті уваги.

Як наголошено вище, порядок проходження державної служби та її припинення регулюється спеціальним законом Законом України «Про державну службу». Ним встановлено, що, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється за наявності однієї з підстав, визначених у ст. 30 Закону України «Про державну службу». В таких випадках норми КЗпП України не підлягають застосуванню, оскільки припинення державної служби не можна кваліфікувати як звільнення з ініціативи адміністрації.

У чинному законодавстві України не має жодного посилання на те, що припинення державної служби на підставі п.6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» є дисциплінарним стягненням. А тому, необхідно розрізняти звільнення на підставі та в порядку ст.ст. 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України, що є дисциплінарним стягненням; та припинення державної служби на підставі ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Окрім того, ні в наказі відповідача від 19.11.2009р. №1029-к не має жодних посилань на дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, ні в нормах чинного законодавства України не має жодного посилання на те, що припинення державної служби на підставі п.6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» є дисциплінарним стягненням.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги державного службовця не є дисциплінарним стягненням, а є підставою для припинення державної служби, визначеною Законом України «Про державну службу», тому на ці випадки правові норми щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень не поширюються.

Таким чином, з аналізу вказаних норм суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що наказ начальника Головного управління юстиції у Волинській області від 19.11.2009 року № 1029-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції є правомірним та не суперечать вимогам чинного законодавства. Оскільки державна служба ОСОБА_1 припинена правомірно, тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхіне зазначити, що предметом розгляду даного спору є правомірність та підставність звільнення позивача із займаної посади за порушення Присяги державного службовця, а не дії Головного управління юстиції у Волинській області щодо надання ОСОБА_1 відпустки, а тому твердження апелянта щодо невірного застосування судом першої інстанції ст.25 Закону України «Про відпустки» та не надання належної оцінки факту порушення законодавства про відпустки не мають значення для вирішення даного спору.

На думку колегії суддів суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2010 року у справі №2а-19452/09 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Волинській області про визнання нечинним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом одного місяця з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Попко Я.С.

Судді Онишкевич Т.В. , Сапіга В.П.

Повний текст ухвали складений та підписаний 14.06.2010 року.