Справа № 804/6114/15
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 р. Справа № 804/6114/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участю:
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровської області ОСОБА_6 у виконавчому провадженню ВП №46599522 від 27.04.2015р. про повернення виконавчого документу стягувачу.

Позивач, представник позивача, позов підтримали і надали пояснення, аналогічні доводам викладеним у позовній заяві.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що прийнята відповідачем постанова про повернення виконавчого документу є протиправною та підлягає скасуванню, мотивуючи тим, що рішенням суду, яке набрало законної сили та звернено до примусового виконання - постановлено повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо реєстрації права власності на нерухоме майно та прийняти відповідне рішення. Як стверджує у позовній заяві ОСОБА_3 - при подачі заяви про реєстрацію права власності до реєстраційного органу ще 19.06.2013р. нею надано передбачений законодавством перелік документів, про необхідність надання будь-яких додаткових документів державний виконавець або реєстраційний орган позивача не повідомляли.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, надавши обгрунтування аналогічні доводам, викладеним у запереченнях на адміністративний позов.

Позиція відповідача полягає у правомірності дій органу державної виконавчої служби та оскаржуваної постанови державного виконавця, а також у безпідставності і необгрунтованості позовних вимог. Відповідач зазначив, що отримав в ході виконавчого провадження ВП №46599522 із виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду №804/10162/13-а на адресу органу державної виконавчої служби надійшов лист Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, у якому боржник повідомив про наявність запису про обтяження на обєкт нерухомості, що, на думку відповідача, виключає можливість виконання рішення суду по справі №804/10162/13-а та у звязку з чим, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем правомірно винесено постанову про повернення виконавчого документу.

Позиція Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, відображена у запереченнях на позовну заяву, полягає у правомірності оскаржуваного рішення державного виконавця. Третя особа у запереченнях зазначила, що ОСОБА_3 із заявою встановлено форми про проведення державної реєстрації та визначеним законом переліком документів до реєстраційного органу не зверталась. Крім того, згідно наявної в електронному реєстрі прав та обтяжень інформації, про яку Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області також повідомила державного реєстратора на обєкт нерухомості (квартира АДРЕСА_1) накладено обтяження, у звязку з чим відповідачем, на думку реєстраційного органу, правомірно винесено постанову про повернення виконавчого документу.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, мотивуючи це наступним.

20.02.2013р. Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська прийнято рішення по справі №419/690/2015, яким припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3, які розташовані у місті Дніпропетровську. Згідно даного рішення також в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 виділено та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4, а також виділено та визнано за нею право власності на 71, 81/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Вказане рішення набрало законної сили 24.05.2013р. на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Згідно положень статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування,

19.06.2013р. позивач звернулась до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), яка зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1664807, щодо державної реєстрації права приватної власності на об'єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1.

11.07.2013р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_8 винесено рішення №3878262, яким ОСОБА_3 відмовлено у здійсненні державної реєстрації права приватної власності на об'єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1.

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_3 звернулась до суду із відповідним позовом.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.08.2013р. по справі №804/10162/13-а визнано протиправними дії Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області у вигляді відмови ОСОБА_3 у реєстрації права власності на нерухоме майно: 28, 19/100 квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.02.2013р. по справі №419/690/2012, а також зобовязано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєструвати за позивачем право власності на вказаний обєкт нерухомості.

Дана постанова набрала законної сили 27.09.2013р.

05.11.2013р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано позивачу виконавчий лист по справі №804/10162/13-а.

16.02.2015р. ОСОБА_3 подала до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області заяву про відкриття виконавчого провадження.

19.02.2015р. органом державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадженні ВП №46599522 на підставі виконавчого листа №804/10162/13-а від 05.11.2013р., виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом, а також заяви ОСОБА_3

27.04.2015р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області ОСОБА_6 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та акту державного виконавця від 27.04.2015р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №46599522.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що 17.04.2015р. до органу державної виконавчої служби від боржника надійшла письмова інформація (лист за вих. №10.10-2/1430 від 17.04.2015р.) про те, що стягувач за даним виконавчим провадженням для проведення реєстрації прав та встановленим законодавством переліком документів до реєстраційного органу не зверталась. Крім того, боржником зазначено, що в електронному реєстрі прав та обтяжень на обєкт нерухомості (квартира АДРЕСА_1) наявний запис про обтяження даного нерухомого майна за №1842560 від 26.07.2013р., внесений на підставі постанови Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

30.04.2015р. позивач отримала постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №46599522.

Не погодившись із вищезначеним рішенням, ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до положень ст. 7, ст. 14, частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

В силу частини першої статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконанню негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Примусове виконная судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом. (ч. 4, 5 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (ч. 3 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче провадження".

Згідно положень ч.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цьогоЗакону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, і здійснюється державними виконавцями, що визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" - завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом (ч. 1, 3 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження").

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Про наявність обставини, зазначених у пункті 9 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний скласти акт, що передбачено частиною 2 статті 47 зазначеного Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з частиною 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб i підлягає виконанню на всій території України.

У відповідності до положень статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» N 2453-VI від 07.07.2010р., судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Принцип обовязковості судових рішень, що набрали законної сили також закріплений у статтях 7 та 14 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Матеріалами справи підтверджується, що постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.08.2013р. по справі №804/10162/13-а щодо зобовязання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно (28, 19/100 частини квартири АДРЕСА_1) набрало законної сили 27.09.2013р. та має бути виконаною.

Крім того у разі виникнення ускладнень при виконанні судового рішення державний виконавець уповноважений звернутись до суду, що видав виконавчий лист із заявою із завою про розяснення рішення, виконавчого документу, що підлягають обовязковому виконанню або із заявою про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення у відповідності до приписів ст.ст. 34, 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевкладене, враховуючи протиправність оскаржуваного рішення, позов ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця - підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровської області ОСОБА_6 у виконавчому провадженню ВП №46599522 від 27.04.2015р. про повернення виконавчого документу стягувачу.

Стягнути з Державного бюджету Украни на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 73, 08 грн. (сімдесят три гривні вісім копійок).

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 15 червня 2015 року

Суддя ОСОБА_1