Справа № 760/14027/15-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Архіповій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства оборони України, Пенсійного фонду України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій щодо непризначення компенсаційної суми у разі смерті чоловіка ОСОБА_2 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 290 від 05 травня 1994 року (у редакції, чинній на день смерті чоловіка позивачки); зобов`язання Міністерства оборони України призначити компенсаційну суму у разі смерті її чоловіка та перерахувати цю суму до Пенсійного фонду України у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України № 290 від 05 травня 1994 року (у редакції, чинній на день смерті чоловіка позивачки); зобов`язання Міністерства оборони України надіслати до Пенсійного фонду України список осіб, які мають право на одержання компенсаційних сум, де зазначити відповідні відомості про позивача як вдову ОСОБА_2 ; зобов`язання Пенсійного фонду України виплатити позивачу компенсаційну суму у разі смерті чоловіка ОСОБА_2 у розмірі грошових коштів, що будуть перераховані на виплату цієї соціальної виплати Міністерством оборони України за рахунок коштів державного бюджету, на підставі списку осіб, які мають право на одержання компенсаційних сум, де буде зазначено відомості про позивача як вдову ОСОБА_2 .

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України та Пенсійного фонду України щодо призначення та виплати позивачу компенсаційної суми у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290 (у редакції, чинній на день смерті чоловіка позивачки). Зобов`язано Міністерство оборони України призначити позивачу компенсаційну суму у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290 (у редакції, чинній на день смерті чоловіка позивачки) у разі загибелі або смерті військовослужбовця, та перерахувати цю компенсаційну суму до Пенсійного фонду України. Зобов`язано Міністерство оборони України надіслати до Пенсійного фонду України список осіб, які мають право на одержання компенсаційних сум, де зазначити відповідні відомості про позивача як вдову ОСОБА_2 (відомості про прізвище, ім`я, по батькові, військове звання, дату смерті ОСОБА_2 , прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання, дата народження, розмір пенсії позивача, як члена сім`ї, якому призначена пенсія, відсутність виплати позивачу одноразової грошової допомоги). Зобов`язано Пенсійний фонд України виплатити позивачу компенсаційну суму у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 у розмірі грошових коштів, що будуть перераховані на виплату цієї соціальної виплати Міністерством оборони України, на підставі списку осіб, які мають право на одержання компенсаційних сум, де зазначено відомості про позивача як вдову ОСОБА_2 . У задоволені інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідачі звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просять скасувати постанову суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 30 квітня 2015 року позивач звернулася до відповідачів через Київський міський військовий комісаріат із заявою про призначення та виплату їй компенсаційної суми за смерть ОСОБА_2 , яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до встановленого Постановою Кабінету Міністрів України № 290 від 05 травня 1994 року та Положенням про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженим наказом Міністра оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року, порядку.

Не отримавши відповіді на зазначене звернення, позивачка звернулась до відповідачів безпосередньо, що підтверджується її заявами від 27 травня 2015 року.

Департамент фінансів Міністерства оборони України у відповідь на звернення позивачки відмовило їй у призначенні та виплаті компенсаційної суми у разі смерті її чоловіка, що підтверджується листом вих. № 248/3/6/1583/1215 від 17 червня 2015 року.

Пенсійний фонд України у відповідь на звернення позивачки відмовив у виплаті компенсаційної суми у разі смерті її чоловіка, що підтверджується листом вих. № 6163/К-11 від 10 червня 2015 року.

Не погоджуючись з такими діями відповідачів та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та ОСОБА_2 укладено шлюб 08 грудня 1970 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Чоловіка позивача звільнено з військової служби з 07 травня 1993 року за віком, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини 75110 № 55 від 22 березня 1993 року.

ОСОБА_2 проходив військову службу у Збройних Силах, у тому числі з 25 грудня 1979 року по 31 березня 1980 року безпосередньо на території держави Афганістан (колишня назва - Демократична Республіка Афганістан) у складі 16 понтонно-мостового полку, який віднесено Директивою Генерального штабу Збройних Сил СРСР № 315/6/0982 від 19 червня 1986 року до переліку військових частин, що включені до обмеженого контингенту Радянських військ у ДРА з 25 грудня 1979 року, був учасником бойових дій, що підтверджується довідкою Управління 210 понтонно-мостової Верхньодніпровської ордену Червоної Зірки бригади № 0129 від 13 листопада 1991 року.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2013 року та витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 1493 від 03 червня 2014 року), 30 жовтня 2013 року смерть чоловіка позивача настала внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві № 14/1680 від 23 квітня 2015 року, позивачка перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 2 530,18 грн. з 23 травня 2014 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджуються, що відповідачі не оспорюють право позивачки на отримання соціального захисту, встановленого ст. 1 Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, від 24 вересня 1993 року, яку ратифіковано Верховною Радою України Законом України № 3254-VІ від 20 квітня 2011 року.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, яку ратифіковано Верховною Радою України Законом України № 3254-VІ від 20 квітня 2011 року, кожна зі Сторін визнає за доцільне відповідно до національного законодавства визначити розміри й порядок виплати одноразової допомоги батькам та іншим членам сімей військовослужбовців, загиблих або померлих унаслідок поранень, а також каліцтв, контузій, захворювань, отриманих у період бойових дій в Афганістані або в інших державах, але не нижче суми обов`язкового державного особистого страхування військовослужбовців, передбаченої чинним у державі законодавством або прийнятим у колишньому Союзі РСР, з урахуванням індексації цін.

Згідно з ч. 7 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За змістом п. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» № 7 від 20 травня 2013 року, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на час розгляду справи відсутні нормативно-правові акти, якими безпосередньо врегульовано реалізацію права громадян - членів сімей учасників бойових дій, померлих внаслідок каліцтв, контузій, захворювань, отриманих у період бойових дій в Афганістані або в інших державах, на отримання відповідної соціальної виплати на підставі ст. 1 Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, яку ратифіковано Верховною Радою України Законом України № 3254-VІ від 20 квітня 2011 року.

Отже, до спірних правовідносин між сторонами у справі судом першої інстанції правильно застосовано аналогію закону.

Згідно з пп. 5 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 401 від 30 березня 2006 року «Деякі питання забезпечення діяльності національних контингентів і національного персоналу, що утримуються за рахунок державного бюджету», дія постанови Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 р. № 290 «Про затвердження Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, які загинули під час виконання обов`язків військової служби у складі Миротворчих Сил ООН, а також в інших окремих випадках» (ЗП України, 1994 р., № 8, ст. 214; Офіційний вісник України, 2012 р., № 67, ст. 2737) поширюється на військовослужбовців національного персоналу України в Республіці Ірак та Ісламській Республіці Афганістан.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов`язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 290 від 05 травня 1994 року, виплата компенсаційних сум провадиться Пенсійним фондом за рахунок коштів державного бюджету, що перераховуються в кожному конкретному випадку Пенсійному фонду Міністерством оборони та Міністерством внутрішніх справ на підставі списків осіб, які мають право на одержання компенсаційних сум, наданих зазначеними міністерствами.

Згідно з п. 1.1 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року, цим Положенням визначається порядок: оформлення документів для виплати компенсаційних сум відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290 «Про затвердження Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, які загинули під час виконання обов`язків військової служби у складі Миротворчих Сил ООН, а також в інших окремих випадках» (зі змінами).

За змістом п. 4.3 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, для отримання компенсаційних сум до обласного військового комісаріату подаються такі документи: членами сімей загиблих (померлих) військовослужбовців: заява (довільної форми) від кожного повнолітнього члена сім`ї загиблого на ім`я Голови правління Пенсійного фонду України про виплату компенсаційної суми згідно з постановою, зазначеною у пункті 4.1 цього розділу (із зазначенням валюти, найменування банку та його місцезнаходження, номера особистого рахунку, на який необхідно перерахувати кошти); копія свідоцтва про смерть; копія документа, який підтверджує факт загибелі військовослужбовця в складі національного контингенту чи національного персоналу; довідка про склад сім`ї загиблого із зазначенням родинного зв`язку з ним; копії сторінок паспортів членів сім`ї (1, 2, 10, 11 та сторінки з відміткою про останнє місце реєстрації); копія документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копія сторінки паспорта з такою відміткою); копія свідоцтва про шлюб; копія свідоцтва про народження померлого; витяг з наказу командира військової частини про настання нещасного випадку із зазначенням дати, місця, причин трагедії, прізвища, імені та по батькові загиблого (померлого); копія довідки командира військової частини або військового комісаріату про проходження служби, у тому числі в складі національного контингенту чи національного персоналу.

Зазначені у підпунктах 1, 2 цього пункту документи мають бути засвідчені в установленому порядку відповідними посадовими особами.

На підставі вищевказаних документів складаються список військовослужбовців, які стали інвалідами при виконанні обов`язків військової служби у складі національного контингенту, та список військовослужбовців, які загинули при виконанні обов`язків військової служби у складі національного контингенту (додатки 7 та 8), які підписуються обласним військовим комісаром і начальником відділу соціального забезпечення обласного військового комісаріату та скріплюються печаткою.

Оформлені списки і документи надсилаються в Департамент фінансів Міністерства оборони України.

Колегією суддів встановлено, що наявні в матеріалах справи та надані відповідачам документи є достатніми для призначення, перерахування та виплати компенсаційної суми позивачеві за смерть її чоловіка у зв`язку з тим, що вони містять достатньо відомостей, що вказують на обставини та причини смерті чоловіка позивача.

У листі-відповіді Департаменту фінансів Міністерства оборони України вих. № 248/3/6/1583/1215 від 17 червня 2015 року, зазначено про необхідність подання позивачем додаткових документів, зокрема, документу, який підтверджує факт загибелі військовослужбовця в складі національного контингенту чи національного персоналу, підтвердження командувача Сил Місії ООН, що загибель/травма військовослужбовця контингенту сталася під час виконання ним службових обов`язків; повідомлення про втрати Місії (Notification of Casualties - NOTICAS); звіту військової поліції щодо випадку, який спричинив загибель/травму; матеріалів роботи Групи розслідувань контингенту Місії ООН (Contingent Board of Inquiry Report); матеріали роботи Групи розслідувань Сил Місії ООН (Board of Inquiry Report from PKO) із висновком, що загибель/травма не були наслідком грубого порушення правил безпеки.

Водночас, подання таких документів для отримання компенсаційних сум членами сімей загиблих (померлих) військовослужбовців не передбачена наведеними нормами Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 530 від 14 серпня 2014 року.

Посилання апелянтів на те, що оскільки чоловік позивачки помер через понад 20 років після звільнення зі служби, тому позивач не має права на компенсаційні суми у разі смерті чоловіка, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Угодою про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України, не передбачено будь-яких обмежень щодо часу настання смерті учасника бойових дій, а лише встановлено обов`язкову умову - причиною смерті має бути поранення, контузія або захворювання, отримані у період бойових дій під час виконання обов`язків військової служби в Афганістані або інших країнах.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, позивач не може бути позбавлена гарантованого Конституцією України права на соціальний захист через недостатню врегульованість на законодавчому рівні порядку реалізації права громадян - членів сімей учасників бойових дій, померлих внаслідок каліцтв, контузій, захворювань, отриманих у період бойових дій в Афганістані або в інших державах, на отримання відповідної соціальної виплати на підставі ст. 1 Угоди про державну соціальну допомогу членам сімей військовослужбовців, загиблих в Афганістані та інших державах, в яких велися бойові дії, яку ратифіковано Верховною Радою України Законом України № 3254-VІ від 20 квітня 2011 року.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та враховуючи межі перегляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії є частково обґрунтованими та засновані на нормах права.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачами не надано достатньо доказів правомірності дій по відмові у призначенні та виплаті позивачу компенсаційної суми у разі смерті її чоловіка ОСОБА_2 відповідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290 (у редакції, чинній на день смерті чоловіка позивачки), що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та наведеними законодавчими нормами.

Доводи апелянтів спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 10 ст. 183-2 КАС України, у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 160, 183-2, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Міністерства оборони України, Пенсійного фонду України залишити без задоволення, постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року - без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 30 жовтня 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.