Справа № 2а-7045/09/2270
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2010-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2010 р. Справа № 86530/09/9104

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Сапіги В.П.

Суддів Онишкевича Т.В. , Попка Я.С.

при секретарі судового засідання Стецків І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.10.2009 року у справі за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Старокостянтинівському районі Хмельницької області про визнання нечинними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

27.07.2009 року ПП ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Старокостянтинівському районі Хмельницької області та просить визнати нечинними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № 350 від 21.11.2006 року та вимогу про сплату боргу № Ф694 від 06.10.2008 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що за період з 01.01.2004 року по 01.10.2008 року ним нараховані та сплачені всі внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копіями платіжних доручень. Окрім цього рішення про застосування штрафних санкцій № 350 від 21 листопада 2006 року прийняте відповідачем з порушенням строків, визначених ст.ст. 223, 250 Господарського кодексу України.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.10.2009 року в позові відмовлено з тих підстав, що відповідач при нарахуванні штрафних санкцій за не нарахування позивачем страхових внесків в сумі 7021.53 грн. на витрати на оплату праці найманих працівників за 2004-2006 роки діяв у відповідності до п.4 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Окрім цього до даних правовідносин не застосовуються вимоги ст.250 ГК України. Щодо вимоги про сплату боргу в сумі 1817,29 грн. то відповідач діяв у відповідності до вимог ч.5 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також підставою відмови в задоволенні позову визначено і недотримання позивачем строків звернення до суду, передбачених ч.2 ст.99 КАС України.

Не погодившись з постановою суду її оскаржив ПП ОСОБА_1, який просить скасувати дану постанову та відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд при відмові в задоволенні позову керувався положеннями ч. 2 ст. 99 та ч. 1 ст. 100 КАС України.

При цьому , як доказ того, що позивачу було відомо про оспорюване рішення про застосування фінансової санкції, суд визнав переконливим доказом копію поштової квитанції про отримання рекомендованого листа ОСОБА_1 Однак , судом неправильно дана оцінка вказаному доказу, оскільки підпис на поштовій квитанції явно не відповідає ні зразку підпису ОСОБА_1, який є в довіреності, платіжному дорученні, акті перевірки тощо, ні почерку ОСОБА_1 взагалі. Просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.10.2009 року та прийняти нову постанову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити.

Суд вірно встановив обставини справи, що мають значення для правильного вирішення позову та визначив правові норми, що регулюють дані правовідносини.

ПП ОСОБА_1 відповідно до ст.ст. 14. 15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є платником страхових внесків до Пенсійного фонду України.

За змістом ст. 17 вказаного Закону на платника страхових внесків покладені обов'язки щодо нарахування, обчислення і сплати страхових внесків в повному обсязі в установлені строки.

Згідно ч.6 ст. 20 вказаного Закону, страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

В ході документальної перевірки приватного підприємця з приводу дотримання вимог чинного законодавства щодо повноти нарахування страхових внесків за найманих працівників до Пенсійного фонду України за період 01.01.2004 року по 30.04.2006 року, результати якої оформлені актом №66 від 08.06.2006 року, відповідачем встановлено не нарахування позивачем страхових внесків в сумі 7021,53 грн. на витрати на оплату праці найманих працівників за визначений період. Акт підписаний позивачем без заперечень та отриманий останнім 08.06.2006 року.

Твердження позивача про перерахування ним сум страхових внесків у досліджуваний період жодними платіжними дорученнями не підтверджено, оскільки такі ним не представлені.

Відповідно до п.4 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми.

На підставі акту № 66 від 08 червня 2006 року у відповідності до п.4 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідачем прийняте рішення № 350 від 21 листопада 2006 року про застосування штрафних санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків в сумі 4890,84 грн.

З розрахунку штрафних санкцій до рішення № 350 від 21 листопада 2006 року вбачається, що штрафні санкції за донарахування своєчасно не обчислених та не сплачених позивачем страхових внесків за період з 01 січня 2004 року по 30 квітня 2006 року визначений відповідачем з дотриманням порядку, встановленого зазначеною вище нормою.

Згідно із ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Також відповідно до ч. 1 ст. 239 ГК України, передбачено вичерпний перелік органів, які можуть здійснювати застосування адміністративно-господарських санкцій, а саме це органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання адміністративно-господарські санкції. Крім того, чітко передбачено перелік самих адміністративно-господарських санкцій.

Відповідно до ст. 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання поряд з суб'єктами господарювання є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Як вбачається з п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 р. N 121/2001 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою зальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України.

Згідно п.1.1 «Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. N 8-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.03. 2008 р. за N 14900, Управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Фонду.

Не можна погодитись з апелянтом, що в даному випадку є застосування, а не стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне нарахування та сплату страхових внесків, оскільки види фінансових санкцій, їх розміри у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування визначені ст. 106 вказаного Закону і частиною 15 вищезазначеної статті визначено, що строк давності в разі стягнення страхових внесків, пені та фінансових санкцій не застосовується.

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що рішення № 350 від 21 листопада 2006 року про застосування штрафних санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків в сумі 4890.84 грн. прийняте відповідачем правомірно.

Приписами ч.5 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що за рахунок сум, що надходять від страхувальника або від державної виконавчої служби в рахунок сплати недоїмки, погашаються суми недоїмки, пені та фінансових санкцій у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі, коли страхувальник має несплачену недоїмку, пеню та фінансові санкції і здійснює сплату поточних сум страхових внесків, ці суми зараховуються в рахунок сплати недоїмки, пені та фінансових санкцій.

В травні 2007 року платіжними дорученнями № 23 від 21 травня 2007 року позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 7021.50 грн. в рахунок погашення заборгованості по сплаті страхових внесків за період з січня 2004 року по травень 2006 року та 2677,0 грн. в рахунок сплати заборгованості по сплаті страхових внесків за період з травня 2006 року по травень 2007 року.

Кошти в сумі 2677 грн. зараховані відповідачем в рахунок погашення заборгованості по сплаті штрафних санкцій, нарахованих рішенням № 350 від 21 листопада 2006 року, та своєчасноне сплачених позивачем. Це стверджується карткою особового рахунку страхувальника за період з 01 01.2004 року по 01.10.2009 року та актом звірення розрахунків позивача та відповідача станом на 06.10.2008 року.

Отже суд прийшов до правильного висновку, що дії відповідача щодо зарахування коштів, спрямованих позивачем на погашення боргу по сплаті страхових внесків, в рахунок погашення боргу по нарахованих штрафних санкція відповідають вимогам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до вимогам ч.2. ст. 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суми страхових внесків своєчасно не нараховані та не сплачені страхувальниками у строки, визначені ст. 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених ч.3 цієї статті вказаного Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків.

Станом на 01.10.2008 року заборгованість позивача по сплаті страхових внесків складала 1817,29 грн.. що підтверджується карткою особового рахунку страхувальника.

Відповідно до 8.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. № 21-1 ( б) якщо страхувальник має на кінець звітного періоду недоїмку зі сплати страхових внесків, то вимога формується на підставі даних особових рахунків платника на всю суму боргу.

Наявність переплати страхових внесків у зв'язку з неврахуванням відповідачем страхових внесків за 2004-2006 роки, сплачених у складі єдиного податку, на якій наполягає позивач, жодними платіжними дорученнями не підтверджено, оскільки такі ним не представлені.

Натомість, надана відповідачем картка особового рахунку страхувальника та акт звірення розрахунків засвідчують той факт, що всі страхові внески, в тому числі сплачені в складі єдиного податку, відображені відповідачем в картці особового рахунку.

Тому обґрунтованим є висновок суду, що вимога про сплату боргу №Ф694 від 06.10.2008 року сформована відповідачем правомірно і обґрунтовано, в межах повноважень, наданих Законом, а тому підстав для її скасування немає.

Безпідставним і невмотивованим є твердження апелянта про те, що ним не пропущено строк звернення до суду, передбачений ст.99 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративною суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав свобод чи інтересів.

В судовому засіданні вірно встановлено, що позивач про наявність рішення № 350 від 21 листопада 2006 року про застосування до нього штрафних санкцій дізнався 22.11.2006 року (поштове повідомлення про вручення рекомендованого листа від 23.11.2006 року та лист 1 МВ 3 № 13 від 16.09.2009 року), тому не погоджуючись із цим рішенням мав можливість звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, однак позовна заява ним подана до суду лише 27.07.2009 року.

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду та не наведено мотивів для його поновлення, а представник відповідача вимагав в порядку ч.2 ст.100 КАС України відмовити в позові по даній підставі.

Проте суд не може погодитись з даним висновком суду, оскільки при постановленні рішення, суд не вправі відмовляючи в задоволенні позовних вимог мотивувати дану відмову безпідставністю заявлених вимог та пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно з»ясував обставини по справі, дав вірну оцінку зібраним доказам та матеріалам справи в цілому, ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального права, але з порушенням норм процесуального права, тому слід змінити рішення суду, виключивши з мотивувальної частини рішення, покликання суду, як на підставу відмови в задоволенні позову-пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Керуючись ч.3 ст. 160, п.2 ч.1 ст. 198, п.1 ч.1 ст. 201, ст.207, ст. 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково; постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.10.2009 року у справі №2а-7045/09р.-змінити, виключивши з мотивувальної частини постанови суду покликання суду, як на підставу відмови в задоволенні позову-пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Сапіга В.П.

Судді Онишкевич Т.В. , Попко Я.С.

Повний текст постанови

виготовлено 13.09.2010р.