Справа № 2а-4215/09/1370
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2010-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2010 р. Справа № 13071/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді Носа С.П.

Суддів Шавеля Р.М. , Ліщинського А.М.

при секретарі судового засідання Балко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2010 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 червня 2009 року, Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області про скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 21 січня 2009 року, № /1 від 30 березня 2009 року, № /2 від 15 червня 2009 року та № /2 від 15 червня 2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 10 грудня 2008 року по 29 грудня 2008 року відповідачем проведено виїзну планову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2008 року. Проведеною перевіркою встановлено порушення Законів України «Про податок на додану вартість»і «Про податок з доходів фізичних осіб». Зазначено, що оскільки автобуси згідно договорів купівлі-продажу придбані фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності то завищення податкового кредиту відсутнє. Правомірність віднесення суми сплачено податку до податкового кредиту підтверджується податковими накладними, які оформлені відповідно до вимог чинного законодавства. Безпідставним є твердження відповідача, що усі автобуси придбані позивачем зареєстровані на фізичну особу ОСОБА_1 згідно технічних паспортів, тому позивач неправомірно відніс суму ПДВ до податкового кредиту при їх купівлі, оскільки, відповідно до п. 6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Також невірним є висновок відповідача про заниження податку з доходів з фізичних осіб, оскільки всі працівники по яких відповідачем донараховано податкове зобов'язання з цього податку

Суддя у 1-ій інст. ОСОБА_2 Справа № 2а-4215/09/1370 Рядок статзвіту № 2.11.1 Суддя-доповідач ОСОБА_3 Справа № 13071/10/9104
працювали у позивача на постійній основі, позивачем були представлені заяви працівників встановленого зразка на застосування соціальної пільги відповідачу під час перевірки, але такі не були взяті до уваги останнім, про що зазначено у акті перевірки.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2010 року позов задоволено. Скасовано податкові-повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області № /0 від 21 січня 2009 року, № /1 від 30 березня 2009 року, № /2 від 15 червня 2009 року та податкове повідомлення - рішення № /2 від 15 червня 2009 року.

Зазначену постанову мотивовано тим, що чинним законодавством не передбачено порядку реєстрації (зазначення в технічному паспорті автомобіля) транспортного засобу на фізичну особу-підприємця, а тому віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту сплаченого позивачем при придбанні автобусів є правомірним. Твердження відповідача, що працівникам позивача нараховано податкову соціальну пільгу без заяв встановленого зразка і тому занижено податок з доходів фізичних осіб, спростовується наявними в матеріалах справи заявами. Крім того, до моменту завершення перевірки відповідні заяви було надано відповідачу, однак останній відмовився їх прийняти, що стверджується записом позивача при підписанні акту перевірки.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем Державною податковою інспекцією в Сокальському районі Львівської області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскільки фізична особа не є платником податку на додану вартість, то до податкового кредиту приватного підприємця можливе включення сум податку на додану вартість по транспортним засобом (автобусам), зареєстрованим лише на суб'єкта господарювання (а не на приватну особу) за умови використання їх в оподатковуваних операціях. Крім того, позивачем порушено п. 3.5. ст. 3, п. п. 6.3.2. п. 6.3. ст. 6, п. 7.1. ст. 7, п. п. 8.1.1., п. п. 8.1.4. п. 8.1 ст. 8, п. п. 16.3.3 п. 16.3 ст. 16, п. 17.2 ст. 17 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», і, як наслідок занижено податок з доходів фізичних осіб, оскільки соціальна пільга нараховувалася працівникам позивача без заяв встановленого зразка.

Представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Встановлено, що відповідачем проведено виїзну планову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.06 р. по 30.09.2008 р. за наслідками якої прийнято акт № 1/1702/НОМЕР_1 від 08.01.2009 року про результати виїзної планової перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2006 р. по 30.09.2008 року.

На підставі виявлених і зафіксованих у акті перевірки порушень Закону України «Про податок на додану вартість»і Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № /0 від 21 січня 2009 року, яким визначено податкове зобов'язання у сумі 46 336,00 грн. (30 894,00 грн. - за основним платежем, 15 442,00 грн. - за штрафними санкціями) та податкове повідомлення-рішення № /0 від 21.01.2009 р., яким визначено податкове зобов'язання у сумі 22 068,42 грн. (7 356,14 грн. - за основним платежем, 14 712,28 грн. - за штрафними санкціями).

В порядку п. п. 5.2.2. п. 5.2. ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», 30 січня 2009 року позивачем подано скарги на податкове повідомлення-рішення № /0 і податкове повідомлення-рішення № /0, в задоволенні яких відповідачем відмовлено згідно рішень від 26 березня 2009 року про результати розгляду первинної скарги за № № 4149/10/23- 042 та 4150/10/23-042.

Під час розгляду первинної скарги відповідачем виявлено механічну помилку, допущену при складанні акту перевірки від 08.01.2009 р., а тому, в податковому повідомленні-рішенні № /1 зменшено суму основного платежу на 10,00 грн. Внаслідок відмови позивачу у задоволенні його первинних скарг, 30.03.2009 року відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення № /1 та № /1.

09.04.2009 року позивачем подано до ДПА у Львівській області повторні скарги на вказані вище податкові повідомлення-рішення.

09.06.2009 року відповідачем прийнято рішення № 12071/10/25-005/449 про результати розгляду повторних скарг, яким зменшено суму податкового зобов'язання в частині визначеного основного платежу по податку з доходів фізичних осіб в сумі 3 311,29 грн. та застосованої штрафної (фінансової) санкції в сумі 6 622,58 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № /0 (від 30.03.2009 № /1), в іншій частині залишено без змін.

На підставі вказаного, 15.06.2009 р. відповідачем винесено податкове повідомлення- рішення № /2, яким визначено податкове зобов'язання у сумі 12 134,55 грн. (4 044,85 грн. - за основним платежем, 8 089,70 грн. - за штрафними санкціями) та податкове повідомлення-рішення № /2, яким визначено податкове зобов'язання у сумі 46 326,00 грн. (30 884,00 грн. - за основним платежем, 15 442,00 грн. - за штрафними санкціями).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 11 вересня 2001 року позивача зареєстровано суб'єктом підприємницької діяльності, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії ВОО № 505597.

11.09.2001 року позивача взято на облік платника податків згідно довідки (форми 4 - ОПП) про взяття на облік платника податків.

Позивач є платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва № 100015854 про реєстрацію платника податку на додану вартість (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) з 26 січня 2007 року, яке видане ДПІ у Сокальському районі Львівської області.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 10.08.2009 року позивач здійснює перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

Даний вид діяльності позивача підлягає ліцензуванню відповідно до п. 33 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Судом першої інстанції встановлено, що у період за який проводилася перевірка, у позивача наявна ліцензія серії АБ № 125504 від 22.12.2004 року на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі), яка видана згідно рішення Державного департаменту автомобільного транспорту № 10999 від 21.12.2004 року. Термін дії даної ліцензії: з 22.12.2004 р. - до 21.12.2009 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно п. п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Відповідно до п. п. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 встановлено єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - транспортні засоби) та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до п. 6 вказаних Правил транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Вказане стверджується, також, листом «Про надання інформації»№ 9/7832 від 30.09.2009 р. Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у Львівській області (А. с. 4-5, том № 2).

Твердження відповідача, що у реєстраційних картках, які ведуться для обліку транспортних засобів повинно бути вказано, що транспортний засіб зареєстрований саме за фізичною особою-підприємцем, а не за фізичною особою, на думку колегії суддів є безпідставним та вірно спростовано судом першої інстанції.

Зокрема вірно зазначено, що документ, який передбачає ведення реєстраційних карток, а саме, Інструкція про проведення державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них та здійснення перевірок реєстраційно-екзаменаційних підрозділів Державтоінспекції МВС України, затверджена наказом МВС України від 10.04.2002 р. № 335 є нечинним згідно висновку Міністерства юстиції України № 2/60 про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта від 14.01.2006 року.

Відповідно до п. 17 Порядку скасування рішень про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, нормативно-правовий акт, рішення про державну реєстрацію якого скасовано, не є чинним з дня його виключення з державного реєстру, крім випадків визнання нормативно- правових актів нечинними судом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинним законодавством не передбачено порядку реєстрації (зазначення в технічному паспорті автомобіля) транспортного засобу на фізичну особу-підприємця.

У період коли позивач став платником податку на додану вартість, останній придбав автобуси: БАЗ А079.23 на суму 219 600,00 грн. (в т.ч. ПДВ 36 600,00 грн.), SLG, 6720CGE Shaolin на суму 192 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 32 000,00 грн.), SLG, 6720CGE Shaolin на суму 96 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 16 000,00 грн.), БАЗ А079.23 Турист на суму 223 200,00 грн. (в т.ч. ПДВ 37 200,00 грн.), ЕТАЛОН на суму 223 440,00 грн. (в т.ч. ПДВ 37 240,00 грн.), БАЗ А079.23 на суму 226 200,00 грн. (в т.ч. ПДВ 37 700,00 грн.), ПАЗ 32054 на суму 160 990,00 грн. (в т.ч. ПДВ 26 831,67 грн.), ПАЗ 32054 на суму 128 792,00 грн. (в т.ч. ПДВ 31 465,33 грн.), ПАЗ 32054 на суму 32 198,00 грн. (в т.ч. ПДВ 5 366,33 грн.), ПАЗ 32054 на суму 41 990,00 грн. т.ч. ПДВ 6 998,33 грн.), ПАЗ 32054 на суму 120 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ 20 000,00 грн.).

В матеріалах справи містяться копії договорів купівлі-продажу вказаних автобусів, а саме: договір купівлі-продажу № 450 від 10.08.2007 р., попередній договір № 1 від 04.10.2007 р.; договір купівлі-продажу від 17.11.2007 р. № 080080, попередній договір № 3 від 15.11.2007р.; договір купівлі-продажу від 17.11.2007 р. № 080079, попередній договір № 2 від 06.11.2007 р.; договір купівлі-продажу від 17.11.2007 р. № 080078, договір № 12/02/08-2 купівлі-продажу від 12.02.2008 р., договір 12-02/08 купівлі-продажу автобуса від 26.02.2008 р., договір № 901 купівлі-продажу автобуса від 14.05.2008р., договір купівлі-продажу № 226 від 27.06.2008 р., договір купівлі-продажу № 152/1 від 18.06.08 р., договір купівлі-продажу № 280 від 27.08.2008 р.

В підтвердження права на податковий кредит, позивачем представлено оригінали, а до матеріалів справи долучено копії наступних податкових накладних: податкова накладна № 92 від 16.08.07 р., податкова накладна № 15 від 30.10.07 р., податкова накладна № 27/02/0 від 27.02.08 р., податкова накладна № 27/02/08-01 від 27.02.08 р., податкова накладна № 35, № 36 від 29.02.08 р., податкова накладна № 39 від 14.05.08 р., податкова накладна № 423 від 26.06.08 р., податкова накладна № 196 від 11.06.08 р., податкова накладна № 295 від 19.06.08 р., податкова накладна № 252 від 21.08.08 р., податкова накладна № 303 від 26.08.08 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції, що всі перелічені вище податкові накладні оформлені відповідно до п. п. 7.2.1. п.7.2. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до п. п. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

В матеріалах справи знаходяться копії ліцензійних карток на вище перелічені транспортні засоби, які видані позивачу згідно Положення про ліцензійну картку, яка додається до ліцензії з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) та до ліцензії з надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, яке затверджене наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 24.11.2005 № 803.

Таким чином, вірними є висновки суду першої інстанції, що вказані твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки підтвердженням використання даних транспортних засобів у господарській діяльності позивача є згадані вище ліцензійні картки, які видаються лише суб'єктам підприємницької діяльності, які здійснюють перевезення пасажирів.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено правомірність віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту сплаченого позивачем при придбанні автобусів, а тому винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення щодо визначення податкового зобов'язання в сумі 46 336,00 грн. є безпідставним.

В Акті перевірки зазначено, що в порушення п. 3.5. ст. 3, п. п. 6.3.2. п. 6.3. ст. 6, п. 7.1. ст. 7, п. п. 8.1.1. п. 8.1. ст. 8, п. п. 16.3.3. п. 16.3 ст. 16 п. 17.2 ст. 17 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», позивачем було занижено податок з доходів фізичних осіб в частині неутримання та неперерахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 7 356,14 грн.

Відповідачем на підставі вказаного акту було винесено податкове повідомлення - рішення № /0 від 21.01.2009 р. на загальну суму 22 068,42 грн.

Згідно п. 2.1. ст. Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»платниками податку є резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи; нерезидент, який отримує доходи з джерелом їх походження з території України.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону доходом фізичних осіб з джерелом його походження з України є будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України.

Пунктом 4.2 ст. 4 Закону визначається склад загального місячного оподатковуваного доходу.

Відповідно до п. 3.5. ст. 3 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»при нарахуванні доходів у вигляді заробітної плати об'єкт оподаткування визначається як нарахована сума такої заробітної плати, зменшена на суму збору до Пенсійного фонду України та внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, які відповідно до закону справляються за рахунок доходу найманої особи.

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 Закону з урахуванням норм пункту 6.5 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного з джерел на території України від одного працедавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у відповідних розмірах.

Підпунктом 6.3.1. п. 6.3. ст. 6 вказаного Закону податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого місячного доходу платнику податку у вигляді заробітної плати виключно за одним місцем його нарахування (виплати).

Відповідно до п. п. 6.3.2. п. 6.3. ст. 6 Закону і п. 4 Порядку надання документів та їх склад при застосуванні податкової соціальної пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2003 р. № 2035 податкова соціальна пільга починає застосовуватися до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання працедавцем заяви платника податку про застосування пільги. Пільга не застосовується до доходу, нарахованого до моменту отримання такої заяви, крім випадків, зазначених у підпункті 6.3.3 цього пункту.

Пунктом 7.1. ст. 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»визначено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2-7.3 цієї статті.

Підпунктом 8.1.1. п. 8.1 статті 8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»визначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону.

В підпункті 8.1.4. п. 8.1. ст. 8 Закону визначено, що якщо оподатковуваний дохід виплачується у негрошовій формі чи готівкою з каси резидента, то податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, наступного за днем такої виплати.

Згідно п. 16.3. ст. 16 Закону, цей порядок застосовується всіма юридичними особами, у тому числі такими, що мають філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, які розташовані на території іншої територіальної громади, ніж така юридична особа, а також відокремленими підрозділами юридичних осіб, яким в установленому порядку надано повноваження щодо нарахування, утримання і сплати (перерахування) до бюджету податку (далі - уповноважений підрозділ).

Пунктом 17.2. ст. 17 Закону визначено перелік відповідальних осіб за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів.

Під час розгляду повторної скарги ДПА у Львівській області зменшено суму податкового зобов'язання і винесено податкове повідомлення рішення № /2 від 15.06.2009 р., яким визначено податкове зобов'язання у сумі 12 134,55 грн. (4 044,85 грн. - за основним платежем, 8 089,70 грн. - за штрафними санкціями).

Мотивація зменшення податкового зобов'язання відповідачем полягає у тому, що на підставі висновку від 05.06.09р. № 57/17-3 управління оподаткування фізичних осіб ДПА у Львівській області в якому зазначено, що згідно інформації по отриманню платниками податкової соціальної пільги, яка встановлена Порядком заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. МІДФ), затвердженим наказом ДПА України від 29.09.2003 р. № 2451, зареєстрованим в Мін'юсті України 22.10.03 N 2690/8281, наймані працівники ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 К, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 отримували доходи виключно за одним місцем їх нарахування.

На думку відповідача, працівникам позивача податкову соціальну пільгу нараховано без заяв встановленого зразка і тому занижено податок з доходів фізичних осіб.

Копії заяв працівників встановленого законом зразка наявні в матеріалах справи, оригінали даних заяв були представлені позивачем та оглянуті в судовому засіданні судом першої інстанції на підставі чого зроблений правильний висновок, що позивачем правомірно застосовано соціальну пільгу до його найманих працівників за період, який перевірявся відповідачем, оскільки до моменту завершення перевірки відповідні заяви були надані відповідачу, але працівники ДПІ у Сокальському районі Львівської області відмовились їх прийняти, що підтверджується записом позивача при підписанні акту перевірки.

Водночас, вірним є висновок суду першої інстанції про недоведення відповідачем того факту, що наймані працівники позивача ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 отримували доходи не лише за одним місцем роботи, оскільки в матеріалах справи є заяви даних працівників про застосування соціальної пільги за одним місцем праці, в даному випадку у позивача.

Таким чином, позивачем не було занижено податок з доходів фізичних осіб в частині неутримання та неперерахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 4 044,85 грн. , а тому, нараховане податкове зобов'язання (основний платіж і штрафна санкція) є безпідставним.

Підпунктом 6.4.1. п. 6.4. ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»передбачено, що податкове повідомлення або податкові вимоги вважаються відкликаними, якщо: а) сума податкового зобов'язання або податкового боргу, а також пені та штрафних санкцій (за їх наявності) самостійно погашається платником податків; б) контролюючий орган скасовує або змінює раніше прийняте рішення про нарахування суми податкового зобов'язання (пені і штрафних санкцій) або податкового боргу внаслідок їх адміністративного оскарження; в) рішення контролюючого органу про нарахування суми податкового зобов'язання або стягнення податкового боргу скасовується чи змінюється судом; г) податкові зобов'язання (крім податкового боргу) розстрочуються або відстрочуються чи стосовно них досягається податковий компроміс та про це зазначається у відповідному рішенні про розстрочення, відстрочення або податковий компроміс; д) податковий борг визнається безнадійним.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що скасування судом першої інстанції податкових повідомлень-рішень № /0 від 21 січня 2009 року, № /1 від 30 березня 2009 року, № /2 від 15 червня 2009 року, кореспондує вищевказаній нормі Закону.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги її не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2010 року в справі № 2а-4215/09/1370 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом одного місяця з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Нос С.П.

Судді Шавель Р.М. , Ліщинський А.М.

Ухвалу складено в повному обсязі 14 травня 2010 року