Справа № 2а-6654/12/2670
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2012-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

26 червня 2012 року місто Київ № 2а-6654/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів

головуючого судді О.М.Чудак,

суддів Н.А.Добрівської, Б.В.Саніна,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у справі №2а-9438/10/2670 за його позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_2, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України, про визнання протиправним та скасування розпорядження, - за нововиявленими обставинами,

встановив:

16 травня 2012 року ОСОБА_1 (ОСОБА_1С.) звернувся в суд із заявою про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2010 року у справі №2а-9438/10/2670 за його позовом до Кабінету Міністрів України (КМ України), треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_2 (ОСОБА_2І.), Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України (ДКРРФП України), про визнання протиправним та скасування розпорядження «Про призначення ОСОБА_2 Головою ДКРРФП України»від 05 березня 2009 року №230-р, - за нововиявленими обставинами.

Зазначив, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд виходив, в тому числі, з недоведеності обставин, оскільки були скасовані накази Голови ДКРРФП України ОСОБА_2, а також акт службового розслідування, де встановлено, зокрема, факти непрофесіоналізму стосовно підготовки матеріалів про звіль нення ОСОБА_3, застосування до нього дисциплінарних стягнень.

При цьому, заявником надано до суду наказ ДКРРФП України «Про притя гнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3»від 16 серпня 2005 року №340-К та наказ ДКРРФП України «Про посилення виконавської дисципліни»від 18 жовтня 2005 року №209/1.

З тексту вказаних документів, на думку заявника, можна встановити обставину перевищен ня ОСОБА_2 своїх повноважень, про що зазначено в первісному тексті постанови КМ України «Про звільнення ОСОБА_2 з посади голови ДКРРФП України»від 27 квітня 2006 року №566. Перевищення повноважень міститься в діях ОСОБА_2 щодо самостій ного (без погодження з Президентом України) винесення доган колишньому члену ДКРРФП України - директору департаменту нагляду за недержавними пе нсійними фондами ОСОБА_3

Згідно частин першої та другої статті 147-1 Кодексу законів про працю України, затвердженого Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки від 10 грудня 1971 року №322-VІІІ (КЗпП України) дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за ста тутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисци плінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

ОСОБА_3 призначений на посаду згідно Указу Президента України від 11 червня 2003 року №521/2003. З огляду наведеного, лише Президент України мав повноваження за стосовувати до колишнього члена ДКРРФП України ОСОБА_3 заходи дисциплінарного стягнення.

Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_2 належної ділової репу тації, і відтак, невідповідності його вимогам, що встановлені законом для поса ди Голови ДКРРФП України.

Таким чином, посилаючись на те, що надані документи спростовують висновок суду першої інстанції, про те, що в акті службового розслідування не зафіксовані факти перевищення ОСОБА_2 своїх повноважень, при цьому, Окружним адміністративним судом міста Києва не задоволено клопотання про витребування зазначених на казів, - ОСОБА_1 просив постанову суду від 09 грудня 2010 року скасувати й прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2012 року відкрито провадження за нововиявленими обставинами та призначено заяву до судового розгляду.

В судове засідання 20 червня 2012 року ОСОБА_1 не зявився, причини неявки не повідомив, хоча про час, дату й місце його проведення повідомлений завчасно й належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 31 травня 2012 року.

Не заявилися в судове засідання і представники КМ України, надіславши на адресу суду клопотання про перенесення судового засідання у звязку із перебуванням представника ОСОБА_4 відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 14 червня 2012 року №573/7 з 20 по 27 червня 2012 року на комплексній перевірці діяльності Головного управління юстиції у Київській області та неможливістю направити іншого представника. Враховуючи, що відповідач у справі є субєктом владних повноважень, суд виходить з того, що КМ України завжди має можливість направити будь-якого представника. Крім того, жодних перешкод у написанні письмових заперечень на заяву ОСОБА_1, надання зі свого боку необхідних доказів за умов завчасного та належного повідомлення, на думку суду у КМ України не було. Відтак, суд визнав їх неявку неповажною та ухвалив за можливе провести судове засідання у відсутність представників відповідача.

Також, враховуючи, що відповідно до частини другої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України) неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду заяви і перегляду судового рішення, судом ухвалено провести засідання і у відсутність заявника.

Так, представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 (довіреність від 29.10.2010) про задоволення заяви заперечив, зазначивши про розгляд судами усіх трьох інстанцій заявлених ОСОБА_1 підстав позову, в тому числі і акту перевірки і наданих заявником на даний час до заяви наказів, що взагалі свідчить про відсутність нововиявлених обставин. Крім того, приймаючи рішення по суті, суди виходили і з того, що права позивача жодним чином оскаржуваним розпорядженням КМ України «Про призначення ОСОБА_2 Головою ДКРРФП України»від 05 березня 2009 року №230-р, - не порушені.

Представник ДКРРФП України головний спеціаліст відділу правозастосування та представництва у судах департаменту юридичного забезпечення ОСОБА_6 (довіреність від 16.05.2012 №3783/44) про задоволення заяви також заперечила, посилаючись на її необґрунтованість. При цьому, представник зазначила, що у відповідь на запит позивача від 16 січня 2012 року про доступ до публічної інформації ДКРРФП України направлено лист від 23 січня 2012 року №901/48-12, до якого додано копію наказу Голови ДКРРФП України від 18 жовтня 2005 року №209/1.

З метою виконання вимог законодавства щодо захисту інформації про фізичну особу, пункт 1 вказаного наказу, який стосувався фізичної особи ОСОБА_3, не висвітлено (закрито), а також не додано копії наказу Голови ДКРРФП України від 16 серпня 2005 року №340-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3».

На інший запит позивача від 29 березня 2012 року про доступ до публічної інформації надано ДКРРФП України відповідь листом від 11 квітня 2012 року №3564/37-12. Ніяких документів до зазначеної відповіді не додавалось, а лише надавалась інформація стосовно ліквідації ДКРРФП України та створення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Заслухавши заперечення представників третіх осіб, суд керуючись частиною шостою статті 128 КАС України, відповідно до якої якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, - ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Так, дослідивши заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, матеріали справи про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у якій заявлено вимоги, перевіривши доводи заяви, суд виходив з наступного.

ОСОБА_1 08 червня 2009 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до КМ України про визнання протиправним та скасування розпорядження «Про призначення ОСОБА_2 Головою ДКРРФП України»від 05 березня 2009 року №230-р.

Зазначив, що, зокрема, оскаржуване розпорядження не відповідає вимогам частини четвертої статті 24 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ, якою встановлено, що головою Уповноваженого органу може бути особа з бездоганною репутацією. ОСОБА_2 не має бездоганної репутації в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність»від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ, оскільки його звільнено з посади за неналежне виконання службових обов'язків та перевищення своїх повноважень, що вбачається з акту службового розслідування, де встановлено факти непрофесіоналізму стосовно підготовки матеріалів про звільнення ОСОБА_7, застосування до нього дисциплінарних стягнень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2010 року відкрито провадження в адміністративній справі, а ухвалою суду від 15 липня 2010 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_2 й ДКРРФП України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. При цьому, судом встановлено, що в матеріалах справи містяться документи, які стосуються перебування ОСОБА_2 на посаді Голови ДКРРФП України з 24 грудня 2002 року (призначений Указом Президента України «Про призначення ОСОБА_2 Головою ДКРРФП України від 24 грудня 2002 року №1218/2002) по 27 квітня 2006 року (звільнений постановою КМ України «Про звільнення ОСОБА_2 з посади Голови ДКРРФП України» від 27 квітня 2006 року №566). Це документи, які, на думку позивача, свідчать про невідповідність особи ОСОБА_2 вимогам статті 24 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема відсутність у ОСОБА_2 бездоганної ділової репутації.

Так, представником відповідача на вимогу суду надано акт службового розслідування Головним управлінням державної служби України за участю представників Секретаріату КМ України, Міністерства фінансів України, Міністерства праці України, Служби безпеки України, ДКРРФП України, Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку щодо звільнення члена ДКРРФП України директора департаменту нагляду за недержавними пенсійними фондами ОСОБА_7, а також перевірку стану справ у ДКРРФП України.

В акті службового розслідування зазначається, що Голова ДКРРФП України ОСОБА_2 листами від 02 грудня 2005 року №1386/17-2, від 16 грудня 2005 року №450/17-2 та від 30 січня 2006 року №90/17-2 звертався до Премєр-міністра України з проханням звільнити з посади члена Комісії директора департаменту нагляду за недержавними пенсійними фондами ОСОБА_7 на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Як встановлено судом з акту, подання ДКРРФП України щодо звільнення ОСОБА_7 згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України є безпідставними, застосовані дисциплінарні стягнення з порушенням вимог законодавства підлягають скасуванню.

Крім того, комісією з проведення службового розслідування встановлено наявність проблем у морально-психологічному кліматі, фактів непрофесіоналізму при підготовці матеріалів щодо звільнення ОСОБА_7, застосування до нього дисциплінарних стягнень та при внесенні змін до структури центрального апарату ДКРРФП України.

Таким чином, визначаючись щодо встановлених у справі обставин та вказаних ОСОБА_1 в цій частині підстав позову, Окружний адміністративний суд міста Києва у постанові від 09 грудня 2012 року виходив з того, що згідно з частиною четвертою статті 24 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»Головою Уповноваженого органу може бути особа з бездоганною діловою репутацією, яка має вищу економічну чи юридичну освіту і при цьому має досвід постійної протягом семи років роботи за фахом. Однак вказаний Закон не містить визначення особи з бездоганною діловою репутацією.

Відповідно до частини сьомої статті 9 КАС України в разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Терміну ділова репутація дано визначення в статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якого це сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону.

У даному випадку суд вважає необхідним застосувати аналогію закону, позаяк у Законі України «Про банки і банківську діяльність»термін ділова репутація вживається, в тому числі відносно посадових осіб банків.

Як вже зазначалось позивач вважає, що підтвердженням відсутності бездоганної ділової репутації в ОСОБА_2 є наявність фактів, встановлених актом службового розслідування.

Проте, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2008 року у справі №22с-4/08 за позовом ОСОБА_2 до КМ України, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог - ДКРРФП України, про визнання неправомірними дій й скасування постанови від 27 квітня 2006 року №566 встановлено, що в акті не зафіксовані факти перевищення ОСОБА_2 своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що обставини, встановлені Апеляційним судом міста Києва в ухвалі від 11 лютого 2008 року щодо відсутності в акті перевірки фактів перевищення ОСОБА_2 своїх повноважень не потребують доказування, а відтак і посилання позивача на вказаний акт є безпідставним.

Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2011 року й ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2011 року.

В свою чергу, ОСОБА_1 16 січня 2012 року звернувся до ДКРРФП України з запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати можливість озна йомитись, сфотографувати та надати копії наказів ДКРРФП України «Про притя гнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3»від 16 серпня 2005 року №340-К та «Про посилення виконавської дисципліни»від 18 жовтня 2005 року №209/1.

Разом із супровідним листом від 23 січня 2012 року №901/48-12 ДКРРФП України направлено йому копію наказу «Про посилення виконавської дисципліни»від 18 жовтня 2005 року №209/1.

З 23 січня 2012 року по 03 лютого 2012 року ОСОБА_1 перебував закордоном, а потім у відпустці. Тому зазначений лист, з його слів, отримав в середині лютого. Отримавши лист виявив, що надана копія не містить повного тексту наказу (відсутній пункт перший). У зв'язку з цим він повторно звернувся до третьої особи із запитом про доступ до публічної інформації від 29 березня 2012 року.

23 квітня 2012 року заявник, з його слів, ознайомився з копіями, отримав повний текст двох наказів, та в межах місячного строку звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами. В свою чергу, представником третьої особи в судовому засіданні зазначено про надання ДКРРФП України заявнику лише однієї копії наказу «Про посилення виконавської дисципліни»від 18 жовтня 2005 року №209/1 і дійсно із обмеженою інформацією стосовно пункту 1. Копія ж іншого наказу ОСОБА_1 не видавалася.

Таким чином, визначаючись щодо строків звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд виходить з того, що на його думку нововиявленою є обставина, яка викладена у зазначених наказах та безпосередньо стосується ОСОБА_3, притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Оскільки копію наказу субєктом владних повноважень йому надано із обмеженим доступом, тобто без необхідної інформації, що не заперечується сторонами, то час, необхідний у такому випадку для отримання повного тексту, на думку суду, є необхідною умовою формування й виявлення ОСОБА_1 (знову ж на його думку) власне такої нововиявленої обставини, а відтак підставою для визнання пропуску строку звернення до суду поважним.

Отже, визначаючись щодо заявлених у даній справі ОСОБА_1 вимог по суті, суд виходить з того, що ним як в первинній позовній заяві здійснено посилання як підставу вимог акт службового розслідування щодо звільнення члена ДКРРФП України директора департаменту нагляду за недержавними пенсійними фондами ОСОБА_7, а також перевірку стану справ у ДКРРФП України, так і в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2010 року зазначено вказаний доказ та встановлені ним обставини й досліджені під час перевірки накази.

Так, до матеріалів справи долучено копію акту з якого вбачається, що стосовно обставин внесення подання на звільнення директора департаменту нагляду за недержавними пенсійними фондами ДКРРФП України ОСОБА_3 за неналежне виконання покладених на нього обов'язків розслідуванням вставлено наступне.

Головою ДКРРФП України наказом від 10 серпня 2004 року №143 «Про створення робочої групи для підготовки проекту змін до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення»створено та затверджено склад робочої групи для підготовки проекту змін до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», керівником якої призначено ОСОБА_3

Пунктом 2 цього наказу йому визначено до 15 жовтня 2004 року внести на засідання ДКРРФП України підготовлений робочою групою проект змін до названого Закону. Крім того, на нього покладено обов'язки з координації роботи щодо підготовки засідань робочої групи. Контроль за виконанням наказу Голова ДКРРФП України залишив за собою.

ОСОБА_3 законопроект у визначений термін на засідання Комісії внесено не було. У той же час, 15 жовтня 2004 року ОСОБА_3 звертається до Голови ДКРРФП України із службовою запискою №511/09/01, де зазначає причини невиконання зазначеного наказу у встановлені строки та вносить пропозицію продовжити строк виконання пункту 2 наказу.

За резолюцією Голови ДКРРФП України до службової записки ОСОБА_7 доручено до 27 жовтня 2004 року підготувати звіт робочої групи.

У наданому з порушенням терміну звіті від 29 жовтня 2004 року №1841с/09 керівник робочої групи ОСОБА_3 інформує Голову ДКРРФП України про проведену роботу, зокрема, щодо висновків членів робочої групи, висловлених на засіданні 15 вересня 2004 року, обґрунтовує необхідність завершення процесу розробки нормативно-правових актів, зокрема в частині захисту пенсійних активів, та пропонує підготувати насамперед законопроект щодо внесення змін до Закону України «Про страхування», а вже після цього внести зміни до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Крім того, в звіті зазначено, що необхідно передбачити чіткий порядок здійснення страховими організаціями пенсійного страхування з урахуванням особливостей, передбачених законодавством з недержавного пенсійного забезпечення. І тільки після визначення такого окремого порядку та внесення мін до Закону України «Про страхування»ініціювати внесення відповідних змін до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Разом з тим зазначається, що за результатами засідань робочої групи та нарад вирішено створити іншу робочу групу з опрацювання питання участі страхових компаній в системі недержавного пенсійного забезпечення. Зміст звіту передбачав наявність проекту відповідного наказу, який в ході службового розслідування не було подано на розгляд Комісії. Протоколів засідань робочої групи не надано, оскільки це не передбачено регламентом.

30 жовтня 2004 року Голова Комісії до зазначеного звіту дав доручення першому заступнику Голови ДКРРФП України ОСОБА_8 уважно розібратися з питанням. Наказом створена робоча група, а відтак, повинен бути проект закону. Інших доручень чи рішень ДКРРФП України ОСОБА_3, як керівнику робочої групи, Головою не надавалося.

Комісії з проведення службового розслідування надано акт перевірки від 09 серпня 2005 року по факту порушення термінів виконання доручення Кабінету Міністрів України від 06 липня 2005 року №33470/1/1-05 та невиконання пункту 2 наказу Голови ДКРРФП України від 10 серпня 2004 року №143 (Комісія створена наказом Голови ДКРРФП України від 08 серпня 2005 року №160). Під час проведення перевірки ОСОБА_3 надав свої зауваження до зазначеного акту.

На підставі висновків, зазначених в акті, наказом ДКРРФП України від 16 серпня 2005 року №340-к ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану за неналежне виконання покладених обов'язків керівника робочої групи з підготовки проекту змін до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення». Аналіз наказу ДКРРФП України від 16 серпня 2005 року №340-к та наданих матеріалів показав, що дисциплінарне стягнення до ОСОБА_3 застосовано з порушенням вимог чинного законодавства.

Щодо законності прийняття Головою ДКРРФП України рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 розслідуванням встановлено наступне.

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Факт порушення ОСОБА_3 пункту 2 наказу від 10 серпня 2004 №143 встановлено Головою ДКРРФП України 20 жовтня 2004 року, про що свідчить його резолюція на зазначеній доповідній записці ОСОБА_3 від 15 жовтня 2004 року.

Частиною другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Дисциплінарне стягнення до ОСОБА_3 застосовано через десять місяців після скоєння проступку (15.10.2004 - строк подачі проекту закону, зазначеного у пункті 2 наказу №143 від 10.08.2004).

Крім того, у порушення вимог статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення з ОСОБА_3 письмові пояснення по суті порушення трудової дисципліни не відбиралися.

Наказом ДКРРФП України від 18 жовтня 2005 року №209/1 ОСОБА_3 оголошено догану за невиконання доручення Кабінету Міністрів України від 06 липня 2005 року №33470/1/1 -05, згідно з яким у термін до 06 серпня 2005 року ДКРРФП України мав подати погоджений проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення». Виконання зазначеного доручення покладено на ОСОБА_3

Встановлено, що за неподання ОСОБА_3 зазначеного законопроекту він притягнутий до дисциплінарної відповідальності наказом ДКРРФП України від 16 серпня 2005 року №340-к.

Відповідно до статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Таким чином, наказ ДКРРФП України від 18 жовтня 2005 року №209/1 щодо притягнення вдруге ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за одне і те ж порушення не відповідає вимогам статті 61 Конституції України та частини другої статті 149 КЗпП України.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 призначений членом ДКРРФП України - директором департаменту нагляду за недержавними пенсійними фондами Указом Президента України від 11 червня 2003 року №521/2003, як це передбачено статями 23 та 26 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно із статтею 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Частиною пятою статті 24 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг до повноважень Голови ДКРРФП України віднесено право приймати на роботу і звільняти з роботи працівників ДКРРФП України, заохочувати їх та накладати на них дисциплінарні стягнення. Зазначеною нормою цієї статті передбачено, що в частині права застосовувати заходи дисциплінарного впливу до працівників, яких приймає та звільняє з роботи Голова ДКРРФП України, вона кореспондується із нормою статті 147-1 КЗпП України. Права щодо прийняття рішень про застосування дисциплінарних стягнень до членів Комісії ДКРРФП України - директорів департаментів законодавством Голові ДКРРФП України не надано.

Таким чином, зазначені рішення Голови ДКРРФП України про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 є неправомірними та прийняті ним з порушенням вимог статті 147-1, 148, 149 КЗпП України.

Накази ДКРРФП України про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 в установленому законодавством порядку не оскаржувалися.

Таким чином, як вбачається зі змісту наведеного акту та викладених вище на його підставі з урахуванням ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2008 року у справі №22с-4/08 висновків Окружного адміністративного суду міста Києва, судом враховані описані в акті накази ДКРРФП України «Про притя гнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3»від 16 серпня 2005 року №340-К й «Про посилення виконавської дисципліни»від 18 жовтня 2005 року №209/1.

При цьому, суд звертає увагу на те, що сама по собі наявність чи відсутність копій наказів у матеріалах справи не створює нових підстав та відповідно не свідчить про наявність нововиявлених обставин. Навпаки підтверджує факт існування обставин на час розгляду й вирішення справи, перегляду її в судах апеляційної та касаційної інстанцій, в тому числі врахування при прийнятті відповідних рішень, та відповідно підтверджує обізнаність про них учасників процесу й судів. Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що раніше (до 23.04.2012) цих документів у його розпорядженні не було, як на нововиявлену обставину є безпідставним.

Наступне, що стосується посилань заявника на перевищення повноважень ОСОБА_2 в частині винесення доган ко лишньому члену ДКРРФП України - директору департаменту нагляду за недер жавними пенсійними фондами ОСОБА_3 без погодження з Президентом України, - то і ці обставини також відображені в акті розслідування та відповідно враховані судами.

Те ж, стосується і посилань заявника на пер вісний текст постанови Кабінету Міністрів України «Про звільнення ОСОБА_2 з посади голови ДКРРФП України»від 27 квітня 2006 року №566. Так, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2010 року вказано, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2008 року у справі №22с-4/08 постанову Печерського районного суду міста Києва залишено без змін, при цьому в мотивувальній частині зазначено, що підстави для скасування постанови від 27 квітня 2006 року №566 відсутні, оскільки на час розгляду апеляційної скарги вона не існує, так як викладена в іншій редакції, а саме: «Звільнити ОСОБА_2 з посади Голови Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України згідно з його заявою».

Відповідно до частини першої статті 245 КАС України постанова або ухвала суду, що набрала законної сили, може бути переглянута у звязку з нововиявленими обставинами.

Завданням провадження за нововиявленими обставинами є перегляд справи з фактичного та (або) правового боку у звязку з виявленням обставин, про які не міг знати адміністративний суд. Йдеться передусім про випадки, коли немає вини суду у неправосудності судового рішення, тобто підставою для такого провадження є виявлення таких обставин, які обєктивно існували на момент вирішення адміністративної справи, але не були відомі суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

Тобто, вказана стаття встановлює перелік доволі рідкісних підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Нововиявленими слід вважати обставини (як фактичного, так і правового характеру), які: 1) обєктивно існували на момент вирішення адміністративної справи; 2) не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі. Наявність обох цих умов для визнання обставини нововиявленою є обовязковою.

Згідно з частиною другою статті 245 КАС України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для прийняття постанови чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

5) встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Тобто, частиною другою статті 245 КАС України встановлено вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

На підставі вищевикладеного, таких підстав ОСОБА_1 не наведено, як і судом не встановлено. Так, усі здійсненні ним посилання дослідженні та враховані як при вирішенні справи в суді першої інстанції, так і вищими судами, тобто існували і були відомі усім учасникам процесу, в тому числі і судам.

А отже, суд виходить з того, що можливість переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами не повинна порушувати принцип юридичної визначеності, який є складовою верховенства права.

Принцип юридичної визначеності вимагає, серед іншого, якщо суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинне ставитися під сумнів.

Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не повинна вимагати перегляду остаточного і обовязкового судового рішення лише з метою повторного слухання та ухвалення нового рішення у справі.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Правєдная проти Росії»від 18 листопада 2004 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, слід тлумачити з огляду на преамбулу до Конвенції, в якій задекларовано, зокрема, верховенство права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним із аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що коли суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, воно не може підлягати перегляду.

Принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної, касаційної інстанцій щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною чи касаційною процедурою, а саме, що само по собі існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду.

Тому, враховуючи те, що заявником не наведено будь-яких інших істотних для справи обставин, які могли б вплинути на правильність висновку суду, перегляд рішення суду за вказаними нововиявленими обставинами є неможливим.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 186, 245, 253, 254 КАС України, суд

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у справі №2а-9438/10/2670 у справі за його позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_2, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України, про визнання протиправним та скасування розпорядження, - за нововиявленими обставинами, - залишити без задоволення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя О.М.Чудак

Судді Н.А.Добрівська

ОСОБА_9