Справа № 705/1150/15-а
Суддя: Кімстачов О. С.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №705/1150/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.07.2015 Уманський міськрайонний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Кімстачова О.С.

з участю:

секретаря судового засідання Крочака Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Умані Черкаської області адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 праці та соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 подав Уманському міськрайонному суду Черкаської області адміністративний позов до ОСОБА_6 праці та соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії. Позивач просив: визнати дії ОСОБА_6 праці та соціального захисту населення Уманської міської ради щодо відмови у встановленні йому відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни протиправними; та зобовязати відповідача вчинити зазначені дії. Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на те, що він працював на 513 Базі автотранспорту і механізації будівельного управління Київського військового округу Міністерства оборони СРСР на посаді водія і відносився до осіб вільнонайманого складу; в період з 22.09.1986 по 01.10.1986 як особа вільнонайманого складу названої бази виконував обовязки військової служби, повязані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; є інвалідом ІІ групи, інвалідність настала внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби (робіт) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Тому, на думку позивача, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому має бути встановлений статус інваліда війни та видане посвідчення інваліда війни. Однак на заяву від 12.01.2015 ОСОБА_6 праці та соціального захисту населення Уманської міської ради про встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни, листом від 10.02.2015 № 663/11 безпідставно відмовило в цьому позивачу.

Відповідач ОСОБА_6 праці та соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області (далі ОСОБА_6 ПСЗН) подало 07.04.2015 письмові заперечення проти позову, в яких зазначило, що позовні вимоги ОСОБА_7 є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки ним не були подані ОСОБА_6 ПСЗН документи, які б підтверджували всі обставини, необхідні для встановлення позивачу статусу інваліда війни відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Чинним законодавством України не передбачено надання статусу інваліда війни особам, інвалідність яких настала внаслідок виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, без підтвердження того, що особа в той час виконувала інші обов'язки військової служби. Вимоги позивача суперечать діючому законодавству України з питань встановлення статусу інваліда війни, не підтверджені доказами, тому ОСОБА_6 ПСЗН правомірно відмовило ОСОБА_1 у встановленні такого статусу і у видачі посвідчення за його зверненням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав поданий ним позов і просив задовольнити його вимоги, оскільки, на його думку, він подав ОСОБА_6 ПСЗН всі документи, необхідні для встановлення йому статусу інваліда війни як особі, яка отримала інвалідність під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у серпні 1986 року, та належала до осіб вільнонайманого складу і виконувала обов'язки військової служби.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги і просив задовольнити адміністративний позов з підстав, наведений у позовній заяві, вважаючи, що відмова ОСОБА_6 ПСЗН у встановленні статусу інваліда війни ОСОБА_1 є незаконною, а подані заявником документи давали відповідачу підстави для встановлення такого статусу і видачі посвідчення. Подав про вказане письмові пояснення (а.с.30-31).

Представники відповідача в судовому засіданні підтримали подані раніше письмові заперечення проти позову та просили відмовити в задоволенні позову повністю. Пояснили, що надані позивачем до ОСОБА_6 документи містили відомості про те, що він працював на певній посаді в певний період в певному місці, однак ці документи не підтверджують того, що ОСОБА_1 під час залучення його до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС належав до осіб вільнонайманого складу і виконував інші обов'язки військової служби. До отримання з Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України рішення про підтвердження зв'язку наявного в ОСОБА_1 захворювання з виконанням обов'язків військової служби як особи з числа вільнонайманого складу ОСОБА_6 ПСЗН не має законних підстав для встановлення позивачу статусу інваліда війни.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в період з 07.07.1980 по 26.05.1995 позивач ОСОБА_1 працював на 513 Базі автотранспорту і механізації (з 1986 року 513 Автомобільна база), м. Київ, на посаді водія. (а.с. 7, 8). 513 Автомобільна база з квітня 1986 року входила до складу будівельного управління Київського військового округу Міністерства оборони (а.с. 12).

У період з 22.09.1986 по 01.10.1986 ОСОБА_1 як водій 513 Автомобільної бази брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС здійснював перевезення автомобілем будівельних матеріалів в містах Чорнобиль та Припять (а.с. 9, 10, 11, 13).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії ЧЕР № 019964 від 06.04.2010 ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, причиною якої стало захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 50). Однак у цій довідці відсутні відомості про зв'язок одержаного захворювання із виконанням ОСОБА_1 інших обов'язки військової служби, про що стверджував позивач у позовній заяві.

Згідно з відповідями Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 06.07.2015 за № 3239 і за № 3238 на звернення ОСОБА_6 ПСЗН і ОСОБА_1 медична експертна справа ОСОБА_1 була розглянута Комісією 25.06.2015 і рішення про підтвердження зв'язку захворювання позивача із виконанням обов'язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС прийняте не було.

Позивачу ОСОБА_1 листом від 10.02.2015 за № 663/11 ОСОБА_6 ПСЗН повідомило, що його повторне звернення з питання встановлення статусу інваліда війни було розглянуте і по суті цього питання заявнику було надано відповідь Головним управлінням праці і соціального захисту населення Черкаської облдержадміністрації від 24.03.2011 за № 73/08 про те, що для надання заявнику статусу інваліда війни відповідно до пункту 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі поданих ним документів немає законних підстав (а.с. 14, 44).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та іншим.

Отже, для набуття статусу інваліда війни необхідне встановлення тієї обставини, що позивач приймав участь у роботах по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи при виконанні обов'язків військової служби в якості військовослужбовця або вільнонайманої особи, що уклала відповідну угоду зі Збройними Силами чи іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями.

Як встановлено судом і зазначено вище, позивач виконував з 22.09.1986 по 01.10.1986 роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, перебуваючи у трудових відносинах з 513 Автомобільною базою, що входила до складу будівельного управління Київського військового округу Міністерства оборони, та будучи командированим для ліквідації наслідків аварії (а.с. 10).

Доказів того, що ОСОБА_1 в той час у передбаченому законом порядку був залучений до виконання обов'язків військової служби в якості особи вільнонайманого складу і що захворювання було одержане ним під час виконання таких обов'язків військової служби, матеріали справи не містять.

Абзацом 2 пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 відповідно до статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») передбачено, що «Посвідчення інваліда війни» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. І вказане посвідчення згідно з пунктом 2 зазначеного Положення № 302 є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ. При цьому в пункті 10 цього ж Положення № 302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Отже, на підставі наведеного вище, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не подав ОСОБА_6 ПСЗН документу (довідки медико-соціальної експертної комісії), який би підтверджував наявність всіх передбачених п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» умов для встановлення йому статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

З огляду на вказану норму ст. 19 Конституції України і норми частини 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти постанову про зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити лише ті дії, які він зобов'язаний здійснювати відповідно до Конституції чи законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Наведена норма вказує на те, що захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами у справі порушення оскаржуваною відмовою відповідача прав, свобод та законних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач надав достатньо доказів і обґрунтував на підставі норм законодавства правомірність оскаржуваної відмови у задоволенні звернення ОСОБА_1

Отже, на підставі встановлених судом обставин та наведених норм Законів суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_6 ПСЗН не порушило прав позивача, відмовивши у встановленні статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни, тому позовні вимоги до відповідача є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 2, 6, 9-12, 17, 18, 69-71, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 праці та соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, а саме: про визнання дій управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни протиправними; про зобовязання управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради встановити ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: О.С. Кімстачов