Справа № 815/4728/15
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4728/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Танцюри К.О.,

судді - Самойлюк Г.П.,

судді - Єфіменко К.С.,

за участю секретаря - Потурнак А.М.,

за участю:

-позивача - ОСОБА_1(довідка про звернення за захистом в Україні від 06.08.2015р. №7)

- перекладача - ОСОБА_2.(на підставі диплому ЖВ -1 №043953 від 29.06.1981р.)

- представника відповідача -Білоконь Н.О. (на підставі довіреності від 06.07.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 22.06.2015р. №395-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Гвінеї, з 2010 року член опозиційної партії UFDG (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE). У зв'язку зі своєю політичною активністю приймав участь в багатьох маніфестаціях та мітингах. Побоючись за власне життя та переслідування зі сторони влади, ОСОБА_1 змушений був покинути країну походження у пошуках притулку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у адміністративному позові.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у запереченнях на адміністративний позов, додатково зазначивши, що аналізом наданих матеріалів з наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі країні громадянського походження. Не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Гвінеї, в регіоні постійного проживання позивача відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, соціально-політична ситуація в Гвінеї не є критичною, а поступово поліпшується. Крім того, представником відповідача було зазначено, що позивач півтора року перебував на території України нелегально, довести власне відношення до політичної партії не зумів.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, за національністю - гвінеєць,етнічна група - сусу, має повну середню освіту, неодружений.

24.12.2011р. позивач прибув до України (м.Одеса), на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської візи №Y02985644, після чого до країни походження не повертався.

Судом встановлено, що позивач 05.12.2013р. звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 25.03.2015 року по справі №2013ОD0416 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.99-105)

Рішенням Державної міграційної служби України від 22.06.2015р. №395-15, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.40)

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.03.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі країні громадянського походження. Не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Гвінеї, в регіоні постійного проживання позивача (м.Канакрі) відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, соціально-політична ситуація в Гвінеї не є критичною, а поступово поліпшується. Додатковим негативним елементом клопотання є той факт, що іноземець півтора року перебував на території України нелегально, довести власне відношення до політичних партій не зміг. Звертався до посольства Польщі в Україні з метою отримання візи, що свідчить про відсутність необхідності в міжнародному захисті на території України, а лише про бажання потрапити до країн ЄС.

Суд вважає, що рішення ДМС України від 22.06.2015р. №395-15 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що він наприкінці 2008 року став членом партії PEDN (Партії для надії та національного розвитку) та у зв'язку із тим що зазначена партія стала більше етнічною аніж політичною позивач вступив до опозиційної партії UFDG (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE). У подальшому члени та прихильники партії PEDN і люди з етнічної групи позивача (сусу) почали погрожувати ОСОБА_1. Після першого туру президентських виборів 27.06.2010р. партія PEDN не отримали багато голосів, але в другому турі вони об'єдналися з партією RPG (об'єднання гвінейського народу) і перемогли, залишивши за собою назву RPG (об'єднання гвінейського народу). Після цього представники об'єднаної партії почали погрожувати регіональному представнику партії та позивачу, який запропонував ОСОБА_1 поїхати з країни з метою навчання.

Позивач, у підтвердження того, що він був членом UFDG (UNION DES FORCES DEMOCRATIQUES DE GUINEE - Союзу демократичних сил Гвінеї) посилається на довідку від 12.08.2010р. №1329/ВЕ/ UFDG/10 від вказаної партії, в якій зазначено, що пан ОСОБА_1 з 15.05.2008р. є активним членом партії UFDG.(а.с.56-57)

При цьому, як відповідно до вказаної довідки від 12.08.2010р. №1329/ВЕ/ UFDG/10 та особової справи ОСОБА_1 дата його народження 12.11.1994р. та відповідно на момент вступу позивача до зазначеної партії, останньому виповнилося лише 14 років.

Позивач також зазначав, що після отримання погроз на свою адресу від етнічної групи до якої позивач сам відносився (сусу) через політичну приналежність до партії UFDG в грудні 2010 року ОСОБА_1 виїхав до Малі та у травні місяці знов повернувся до Гвінеї. Разом з тим, жодних переслідувань під час проживання в Малі позивач не зазнавав.

З протоколу співбесіди ОСОБА_1 вбачається, що після від'їзду з Гвінеї позивач прибув до Малі, оскільки йому багато разів погрожували, проте хто саме пояснити не зміг (а.с. 70). Також, позивач не надав конкретного пояснення щодо отриманих погроз і у судовому засіданні.

Крім того, судовою колегією встановлено що під час співбесіди, проведеної 08.01.2014р. з ОСОБА_1, останнім надавалися суперечливі пояснення, а саме на питання «Хто зараз за цією адресою проживають?» (м.Конакрі, комуна Матан, квартал Москей чи Матам2) позивач зазначив батьків та брата з дружиною. Разом з тим на питання «Чим займаються ваші батьки?» позивачем зазначено, що вони померли. У судовому засіданні позивач на питання чому він давав такі суперечливі пояснення та чи живі його батьки зазначив, що його батьки дійсно померли, а про те, що його батьки проживають у Гвінеї він вказав у зв'язку із тим, що вважає своїх старших братів та сестер батьками. Суд вважає зазначені обставини такими, що підтверджують надання недостовірних свідчень позивачем.

Позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу.

Також, суд враховує, що позивач приїхав до України на підставі отриманої візи для навчання у Дніпропетровському університеті економіки та права, однак там не навчався (а.с.85-88) та згідно його повідомлень навчався на підготовчому факультеті Одеського політехнічного факультеті, який не закінчив у зв'язку із тим, що у нього закінчились гроші на оплату навчання. При цьому звернувся до Міграційної служби майже через два роки після прибуття до України та через 1 рік та 3 місяці після закінчення терміну легального перебування на Україні. Крім того, як встановлено у ході розгляду справи і підтверджено у судовому засіданні позивачем, у період нелегального перебування на території України він звертався до посольства Польщі з метою отримання візи.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Гвінеї неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини є неправдими, суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 22.06.2015р. №395-15, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 22.06.2015р. №395-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.158-163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 22.06.2015р. №395-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 26.10.2015р.

Головуючий суддя К.О. Танцюра

Судді К.С. Єфіменко

Г.П. Самойлюк

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 22.06.2015р. №395-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту- відмовити.

26 жовтня 2015 року.