Справа № 753/22369/14-а
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Троян Н.М.,
суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,
за участю секретаря - Новак О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
11 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати дії Міністерства оборони України, Київського міського військового комісаріату Міністерства оборони України неправомірними і протиправними щодо не призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, та зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі 88 597 грн 08 коп відповідно грошового атестату серія ЗС №473915 на день звільнення, з урахуванням 36-місячного грошового забезпечення.
У ході судового розгляду справи позивач змінив свої позовні вимоги, в результаті чого остаточними вимогами ОСОБА_1 стали: визнати дії Міністерства оборони України, Київського міського військового комісаріату Міністерства оборони України неправомірними і протиправними щодо не призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, та зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі 160 083 грн, відповідно грошового забезпечення на момент його звільнення зі служби 29.12.2005.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі шляхом визнання протиправною відмову Міністерства оборони України Київського міського військового комісаріату Міністерства оборони України неправомірними і протиправними щодо не призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 160 083 грн відповідно грошового забезпечення на момент його звільнення зі служби 29.12.2005.
Міністерство оборони України, не погоджуючись із зазначеною постановою, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як свідчать матеріали справи, згідно витягу з наказу заступника Міністра оборони України №47 від 23.12.2005 підполковника ОСОБА_2 звільнено у запас за станом здоров`я.
16 серпня 2010 року позивачу встановлено 3 групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов`язане із проходженням військової служби, підтверджене Довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 124182 від 30.08.201
Згодом, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою від 21.02.2012, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу, у зв`язку з визнанням його інвалідом 3 групи, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходження військової служби.
Для надання висновку стосовно правомірності отримання грошової допомоги заява від 21.02.2012 військовим комісаріатом направлена до Міністерства оборони України.
Київський міський військовий комісаріат листом №1940 від 30.03.2012 повідомив позивача, що Міноборони України за наслідками розгляду заяви від 21.02.2012 повернуло документи до комісаріата без реалізації, у зв`язку з відсутністю у позивача права на виплату одноразової грошової допомоги.
Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідачів та з метою їх відновлення фізична особа звернулась за захистом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, по-перше, позивачу встановлено III групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, що пов`язане із проходженням військової служби, після 01.01.2007, а, по-друге, відповідачами не надано належних доказів того, що до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» №5040-VI від 04.07.2012 відносно позивача прийнято рішення про виплату йому одноразової грошової допомоги або він отримав замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства, відтак відмова відповідачів у виплаті одноразової грошової допомоги є неправомірною та протиправною.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІІ від 25.03.1992.
Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991.
Розділом ІІ цього Закону встановлені права військовослужбовців, зокрема, щодо грошового забезпечення.
Відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 19.08.1992 №488 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.
Пунктом 6 зазначених Умов передбачено, що Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання цієї статті зазначеного Закону Кабінет Міністрів України постановою № 499 від 28.05.2008 затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб.
Отже, після встановлення позивачу III групи інвалідності і на момент його звернення з відповідною заявою до військового комісаріату Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була передбачена виплата одноразової грошової допомоги в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499.
Разом з цим, частиною дев`ятою ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції Закону України від 3 листопада 2006 року № 328-V передбачалось, що якщо військовослужбовці, військовозобов`язані або резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, проходять службу у військовому резерві, та члени їх сімей одночасно мають право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цією статтею, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими законами, виплата відповідних грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором особи, яка має право на отримання таких виплат.
При цьому доводи апелянта на відшкодування Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» страхових сум колегією суддів не приймається до уваги, оскільки позивач не звертався за отриманням замість одноразової грошової допомоги інших компенсаційних виплат відповідно до законодавства, та довідка НАСК «Оранта» (а.с.15) не стосується предмету спору і не доводить фактичного отримання позивачем, передбаченої законодавством суми одноразової грошової допомоги.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджено Порядок № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 36-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.
Частина друга статті 16 Закону № 2011-XII та Порядок не суперечать один одному, оскільки цим Законом Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір одноразової грошової допомоги.
Кабінет Міністрів України у Порядку не вийшов за межі вимог статті 16 Закону № 2011-XII і встановленими умовами не обмежив права військовослужбовців, оскільки у постанові №499 деталізовані загальні підходи щодо компенсаційних виплат, встановлених Законом.
Таким чином, виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону № 2011-ХІІ, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Аналогічна позиція викладена в постановах колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України від 21.04.2015 (справа №21-135а15) та від 18.11.2014 (справа №21-446а14).
Отже, особи, які звільнені з військової служби до 1 січня 2007 року та, відповідно, яким встановлена інвалідність після вказаної дати внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ними обов`язків військової служби, мають право на виплату одноразової грошової допомоги.
Натомість вищевказане спростовує посилання апелянта на те, що оскільки позивач звільнений з військової служби у 2005 році, а інвалідність встановлена у 2010 році, тому відсутні підстави для нарахування одноразової грошової допомоги, передбаченої редакцією частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ, яка набрала чинності 1 січня 2007 року.
Щодо визначення складових грошового забезпечення стосовно виплати одноразової грошової допомоги колегія суддів вбачає зазначити таке.
Абзацом п`ятим підпункту 4 пункту 2 Порядку №499 передбачено, що для військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, - за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, а у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності чи у разі інвалідності, що сталися включно до 31 грудня 2007 року, - виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років та щомісячної надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення відповідно до Указів Президента України від 10 квітня 1996 №925 та від 23 лютого 2002 №173 і постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 №829.
Водночас частина друга статті 9 Закону № 2011-XII складові грошового забезпечення визначає по-іншому: до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Виходячи із визначених в частині четвертій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги слід застосовувати не Порядок, а Закон № 2011-XII, який має вищу юридичну силу.
Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, що настала в період проходження військової служби, визначається Порядком, а складові такого грошового забезпечення - відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 20.01.2015 (справа №21-521а14).
Разом з тим суд першої інстанції помилково задовольнив вимоги позивача щодо здійснення обчислення та виплати грошової допомоги позивачу на суму 160 083 грн, у зв`язку із тим, що суд не має компетенції визначати суму недоплачених виплат та стягувати її з відповідача, оскільки не може підміняти державний орган, а лише може визнати такі дії чи бездіяльність протиправними і зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, не визначаючи конкретної суми.
З наведених норм чинного законодавства на момент здійснення спірних правовідносин вбачається, що висновок суду першої інстанції не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.
Разом з цим, вирішуючи спір про суті, суд не звернув увагу на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, КАС України визначає, що дотримання строків на подання апеляційної скарги є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Згідно із статтею 100 КАС України, в редакції, що діяла на час розгляду справи, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.
Частиною першої ст. 102 КАС України передбачено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, за захистом порушеного у 2012 році права позивач звернувся до суду 11 грудня 2014 року. Клопотання про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності пропуску такого строку позивач до суду першої інстанції не подав. У зв`язку з чим, Міністерство оборони України, в клопотанні від 02.03.2015, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду та вимог статі 99, 100 КАС України, просило залишити позов без розгляду.
При цьому, Дарницький районний суд міста Києва не розглянув доводи заявленого клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, не з`ясував, коли розпочався перебіг процесуального строку звернення до адміністративного суду, не перевірив наявність в позовній заяві підстав для його поновлення.
При визначенні поважності причин пропуску звернення до суду необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними чи істотними труднощами. Саме до такого висновку зводяться роз`яснення, викладені в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7.
Однак, колегією суддів з вказаних документів не встановлено підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду поважними.
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналась про наявність відповідного порушення. Йдеться не про те, коли особа з`ясувала для себе, що певними рішеннями порушено її права, свободи чи інтереси, а про ті обставини, коли вона фактично отримала таке рішення.
Відтак, оскільки позивачем отримано відмову Міністерства оборони України 30.03.2012 про виплату грошової допомоги, а до суду позивач звернувся лише за захистом 11.12.2014, то наявні підстави стверджувати, що останнім пропущено, відведений законодавцем строк на захист охоронюваних законом прав та інтересів.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у вирішенні судом першої інстанції спору по суті за наявності обставин, які посвідчують пропущення строку звернення до суду, без вирішення питання про поважність причин такого пропуску.
З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскільки позивачу встановлено інвалідність у серпні 2010 року, у березні 2012 року останній дізнався про порушення своїх прав, а адміністративний позов подано 11.12.2014, відтак позивачем без поважних причин пропущено строк, що відведений законодавцем для пред`явлення адміністративного позову про виплату одноразової грошової допомоги.
Згідно частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.
Згідно п. 4 частини першої ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право, скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.
У відповідності до частини першої ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.
Згідно з пунктом дев`ятим частини першої ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
Керуючись ст. ст. 41, 99, 100, 155, 160, 167, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Постанову Дарницького районного суду міста Києва від 15 квітня 2015 року скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.