Справа № 2188/12/2070
Суддя: Волкова Л.М.
Дата ухвалення: 2012-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 березня 2012 р. № 2-а- 2188/12/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волкової Л.М.

при секретарі судового засідання - Добровольської М.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головне управління МВС України в Харківській області про визнання дій незаконними та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій після уточнення позовних вимог, прийнятих судом, просив суд визнати дії Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні зі служби - протиправними; стягнути з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь позивача середньомісячний заробіток заступника начальника господарського відділу за весь час затримки повного розрахунку починаючи з 26 січня 2000 року по 19 березня 2012 року; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 44360 грн.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в обґрунтування яких, як на підставу для їх задоволення, посилався на ст. 117 КЗпП України та інші норми, якими регулюються трудові правовідносини працівника та власника підприємства, а також Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, розмір моральної шкоди обґрунтував тривалістю періоду затримки розрахунку при його звільненні.

В судове засідання представник відповідача не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с. 16), до суду надав заяву з проханням слухати справу без його участі (а.с. 18), а також письмові заперечення, у яких проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відповідність дій відповідача вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, у звязку з чим просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю (а.с. 17, 18).

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника господарчого відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі УМВС України в Харківській області). ОСОБА_2 начальника УМВС України Харківській області від 26 січня 2000 року № 11 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом «є»статті 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року N 114.

Своє звільнення з органів внутрішніх справ України, ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2006р. в задоволені позову ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання наказів недійсними, поновлення на посаді та виплату грошового утримання було відмовлено. Вказане судове рішення позивач оскаржив у апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21.11.2006р. була змінена постанова Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2006р., скасована в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наказів недійсними, поновлення на посаді у звязку з пропуском строків для захисту порушених прав, та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Вказане судове рішення позивач оскаржив у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010р. Постанова Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2006р. та Постанова Апеляційного суду Харківської області від 21.11.2006р. були скасовані, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2010 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про поновлення на роботі, визнання наказу недійсним та стягнення грошового забезпечення було відмовлено в повному обсязі. Вказане судове рішення позивач оскаржив у апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2011 року постанова Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2010 року була скасована в з ухваленням нової постанови, у якій позовні вимоги щодо стягнення з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області грошового утримання та інших виплат у розмірі 1702.83 грн. були задоволені у повному обсязі (а.с. 3). Вказане судове рішення позивач оскаржив у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.11.2011р. касаційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а постанова Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2010 року та постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2011 року без змін (а.с. 4-5).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у преюдиційному порядку встановлена наявність заборгованості відповідача з грошового утримання та інших виплат у розмірі 1702.83 грн., яка мала місце станом на час звільнення позивача ОСОБА_2 начальника УМВС України Харківській області від 26 січня 2000 року № 11 о/с.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь позивача середньомісячний заробіток заступника начальника господарського відділу за весь час затримки повного розрахунку починаючи з 26 січня 2000 року по 19 березня 2012 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з п. 15 ст. 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника господарчого відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, тобто перебував на публічній службі згідно з визначеними п. 15 ст. 3 КАС України її ознаками.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, їх права і обов'язки, тобто правовідносини публічної служби в органах внутрішніх справ, визначені Постановою КМУ «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР»від 29 липня 1991р. N 114.

Таким чином, суд приходить до висновку, що основним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, їх права і обов'язки, є Постанова КМУ від 29 липня 1991р. N 114.

Крім того, п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»від 24.12.1999р. № 13 визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати та порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зокрема, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що позивач проходив публічну службу в органах внутрішніх справ України, а Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України не передбачено права вказаної категорії осіб на отримання компенсації у звязку з несвоєчасністю розрахунку при звільненні зі служби у вигляді виплати середньомісячного заробітку за весь час затримки повного розрахунку, передбачений ст. 117 КЗпП України, а тому правові підстави для задоволення вказаних позовних вимог за період з 26 січня 2000 року по 19 березня 2012 року у суду відсутні. За цих же підстав, суд не бере до уваги посилання позивача, як правову підставу для задоволення позовних вимог у цій частині, і Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012.

Стосовно позовних вимог позивача щодо визнання дій Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні зі служби протиправним, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що право позивача на отримання грошового утримання та інших виплат у розмірі 1702.83 грн., виникла лише після набрання законної сили Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2011 року. Між тим, позивачем не надано до суду жодних доказів щодо звернення до примусового виконання вказаної постанови суду, виконавче провадження за якою було відкрито та надійшло до виконання до ГУМВСУ в Харківській області лише 05.03.2012 року.

Вказана сума грошового утримання та інших виплат у розмірі 1702.83 грн. була перерахована позивачеві 19 березня 2012 року, що підтверджується копіями платіжних доручень № № 468, 467 (а.с. 19).

За таких умов, суд приходить до висновку, що постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2011 року, була виконана відповідачем у строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення позовних вимог про визнання дій Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні зі служби протиправними на момент звернення до суду - відсутні.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 44360 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. за № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. за № 4 відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем в судовому засіданні не підтверджено понесення ним втрат немайнового характеру, так і не доведено неправомірність, на його думку, дій відповідача.

З огляду на наведене, враховуючи встановлену в судовому засіданні правомірність звільнення позивача, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації моральних збитків, а тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 94 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4 КЗпП України, Постановою КМУ «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР»від 29 липня 1991р. N 114, Рішення Конституційного Суду "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" від 22.02.2012р. № 4-рп/2012, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. за № 4, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»від 24.12.1999р. № 13, ст.ст. 2, 11, 12, 51, 71, 72, 94, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч.ч. 1, 2 ст. 160, ст. 161, ч. 1, ст. 163, 254, 255, 256, 267 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головне управління МВС України в Харківській області про визнання дій незаконними та стягнення коштів - відмовити в повному обсязі.

2. Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня отримання копії постанови. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня отримання нею копії постанови.

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2012 року.

Суддя Волкова Л.М.