Справа № 812/506/15
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/506/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Басової Н.М.,

при секретарі судового засідання - Кононовій О.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Горбенка Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в 2012 році був прийнятий на роботу в ГУ МВС України у Луганській області, а саме в Управління по боротьбі з організованою злочинністю на посаду оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл».

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 09.10.2014 №318 о/с був звільнений з роботи за порушення дисципліни. Даний наказ вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки під час проведення антитерористичної операції в м.Луганську, залишився в місті, перебував тривалий час на лікарняному, по закінченню якого, побоюючись за своє життя, не зміг виїхати на територію підконтрольну Україні для проходження служби. Виїхати також не зміг з тієї причини, що з червня 2014 року йому не виплачувалась заробітна плата. Це йому вдалося зробити лише в кінці жовтня 2014 року, зателефонувавши співробітнику кадрового апарату УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області, його повідомили про те, що він звільнений за невихід на роботу. Виписку з наказу про звільнення та трудову книжку відповідач йому не видав.

27.10.2014 та 28.01.2015 він направив заяви до відповідача з вимогою надати виписку з наказу та трудову книжку, однак відповіді так і не отримав, у зв'язку з чим строк звернення ним до суду не пропущений. Вважає, що на службу не виходив з поважних причин, а тому його звільнення є незаконним. Крім того, оскільки до теперішнього часу йому не видана трудова книжка, вважає, що відповідно до ст.235 КЗпП України має право на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Також зазначив, що неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої він визначив у 10 000 грн.

На підставі викладеного просив суд визнати протиправним та скасувати наказ від 09.10.2014 №318 о/с про його звільнення; зобов'язати відповідача поновити його на посаді оперуповноваженого ОБР «Сокіл» УБОЗ УМВС України у Луганській області; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та заборгованість по заробітній платі по день звільнення (а.с.2-4).

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги в повному обсязі, просив задовольнити їх з підстав, зазначених в позові. Також додатково пояснив, що у період з 25.07.2014 по 19.08.2014 перебував на лікарняному. З непідконтрольної території зміг виїхати лише 20.10.2014 і того ж дня, будучи в м.Старобільську, зателефонував співробітнику кадрового відділу ОСОБА_3, від якої дізнався, що звільнений, а тому до ГУ МВС України у Луганській області, яке на той час вже розташовувалась у м.Сєвєродонецьку, не прибув, а відразу поїхав до м. Києва.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні вимог позивачу у зв'язку з тим, що вони безпідставні (а.с.39-40).

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд залишити позовну заяву без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення позивача до суду (а.с.35).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду представнику відповідача відмовлено (а.с.140-141).

Стосовно позовних вимог по суті, представник відповідача пояснив, що ГУ МВС України у Луганській області під час проведення службового розслідування та прийняття наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ діяло в межах повноважень та у спосіб передбачений законом. Службовим розслідуванням був встановлений факт небажання ОСОБА_1 проходити службу та відсутність на службі без поважних причин, у зв'язку з чим був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з ОВС за п.64 «є» (за порушення дисципліни).

Також пояснив, що позивачу заробітна плата виплачувалась по червень 2014 року, починаючи з липня по день звільнення позивач не отримував грошове забезпечення, оскільки не виконував своїх службових обов'язків, а згідно з наказами МВС України від 28.07.2014 №740, від 06.08.2014 №782 та від 05.09.2014 №913 нарахування грошового забезпечення проводилось лише за списками тим особам, які прибули до тимчасового місця дислокації ГУ МВС України у Луганській області та виконували службові обов'язки.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то зазначив, що позивач не довів факт заподіяння йому такої шкоди та не обґрунтував її розмір.

Трудова книжка дійсно не була видана позивачу, оскільки його особова справа залишилась перебувати на непідконтрольній території в м.Луганську.

На підставі викладеного просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За ініціативою суду в судовому засіданні були також опитані свідки.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і це не оскаржується сторонами, що ОСОБА_1 працював на посаді оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУМВС України у Луганській області у званні капітана міліції, що підтверджується матеріалами службового розслідування, оригінал яких був оглянутий судом в судовому засіданні, та поясненнями сторін (а.с.49-68).

Суд витребував від відповідача матеріали особової справи позивача, однак їх не надано у зв'язку з перебуванням на тимчасово непідконтрольній території України в м.Луганську.

Наказом ГУ МВС України у Луганській області №1705 від 02.09.2014 було призначено проведення службового розслідування на підставі рапорту т.в.о. начальника відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області майора міліції ОСОБА_4 про невихід протягом тривалого часу на службу підлеглого працівника - капітана міліції ОСОБА_1 (а.с.49,51).

Починаючи з 14.08.2014 по 15.09.2014 уповноваженими особами відповідача були складені акти про невихід на роботу оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області капітана міліції ОСОБА_1 (а.с.52-63).

З метою повідомлення позивача про проведення відносно нього службового розслідування та відібрання пояснень щодо відмови від подальшого проходження служби начальником ВКЗ УБОЗ ГУМВС України у Луганській області майором міліції ОСОБА_5 були здійсненні неодноразово телефонні дзвінки, однак телефон ОСОБА_1 був поза зоною досяжності, про що складено відповідний рапорт 23.09.2014 (а.с.64).

26.09.2014 начальником ГУ МВС України у Луганській області генерал-лейтенантом міліції ОСОБА_6 затверджено висновок про результати службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни капітаном міліції ОСОБА_1 (а.с.65-66).

Згідно вказаного висновку: дні невиходу на роботу позивача з 14.08.2014 по 15.09.2014 вважати прогулами; за порушення службової дисципліни, ст..7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 №155, що виразилось у ігноруванні вимог керівництва щодо належного виконання службових обов'язків, невиході на службу та зв'язок під час проведення антитерористичної операції на території Луганської області, ОСОБА_1 звільнити з органів внутрішніх справ України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України; грошове утримання не нараховувати та не сплачувати з 14.08.2014.

Наказом ГУ МВС України у Луганські області від 26.09.2014 №2078 ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (а.с.67).

На реалізацію вказаного дисциплінарного наказу був виданий наказ ГУ МВС України у Луганській області від 09.10.2014 №318 о/с, який є предметом оскарження позивачем (а.с.68).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється компетенція адміністративних судів.

Згідно із пунктом 15 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України "Про державну службу".

Згідно з вимогами статті 9 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Законодавець урегулював питання, пов'язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) спеціальними законами, до яких, зокрема, відноситься і Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII з відповідними змінами.

Міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань (ст.1 Закону №565-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення).

Законом України від 22.02.2006 №3460-ІV затверджений Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (далі - Статут), який визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочення та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Згідно вказаного Статуту, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України (ст.1).

Окрім інших аспектів службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників (ст.7 Статуту).

Системний аналіз законодавчих актів, якими врегульовано діяльність міліції дозволяє зробити висновок про особливий статус ОВС в системі державних органів, обумовлений перш за все завданням боротьби із злочинністю і правопорушеннями. Наслідком цього окремого статусу органів МВС і їх працівників, є особливі вимоги до останніх, які виражаються в особливому порядку підбору, підготовки кадрів для МВС, вимоги до морально-ділових якостей, репутації, авторитету та додержання службової дисципліни.

Статутом також передбачено різні види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на осіб рядового або начальницького складу ОВС у разі вчинення ними дисциплінарного проступку, тобто у разі невиконання чи неналежного виконання службової дисципліни та в залежності від характеру вчиненого правопорушення.

Наказом МВС України від 12.03.2013 №230, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 за №541/23073, затверджена Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція).

За змістом пунктів 10, 11 Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особи рядового і начальницького складу ОВС користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами ОВС і цим Положенням.

Особи рядового і начальницького складу ОВС приймають Присягу відповідно до законодавства.

Абзацом 4 пункту 21 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Пункт 23 Положення встановлює, що особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

З 19 травня 2014 року, після захоплення адміністративної будівлі ГУ МВС України у Луганській області незаконним озброєними формуваннями тимчасовим місцем дислокації ГУ МВС України у Луганській області було визначено м.Сватово Луганської області .

До МВ-РВ та галузевих служб ГУ МВС України у Луганській області неодноразово було спрямовано службові телеграми щодо необхідності прибуття особового складу до тимчасового місця дислокації у м.Сватово для реєстрації та подальшого проходження служби.

Крім того, 04.07.2014 на офіційному сайті МВС України було розміщено звернення колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, згідно якого всі працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУ МВС України у Луганській області були зобов'язані прибути до м.Сватово Луганської області для подальшого проходження служби (а.с.42).

З 04.08.2014 ГУ МВС України у Луганській області відповідно до наказу ГУ МВС України у Луганській області від 31.07.2014 №1363 передислоковано до м.Сєвєродонецька (а.с.41). У зв'язку з чим до органів та підрозділів ГУ МВСУ було направлено службову телеграму (№6/2-17 від 20.08.2014) щодо необхідності прибуття особового складу до м.Сєвєродонецька Луганської області для реєстрації та подальшого проходження служби (а.с.44).

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 24.09.2014 №2008 встановлено, що за результатами службового розслідування факту невиходу працівника на службу без поважних причин під час проведення АТО за період з липня по вересень 2014, незалежного від дати затвердження висновку службового розслідування та наказу ГУ МВСУ про покарання, таким працівникам грошове забезпечення за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 не нараховувати та не виплачувати, увесь зазначений період вважати прогулами (а.с.46).

На виконання вказаних наказів на початку липня 2014 року відділ швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області було передислоковано до м.Сватово Луганської області. Співробітники підрозділу виїхали з м.Луганська на чолі з його заступником начальника ОСОБА_4 (на сьогоднішній день начальник ВШР «Сокіл» УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області).

Останній був допитаний судом в якості свідка в судовому засіданні. При цьому він пояснив, що на початку липня зібрав весь особовий склад підрозділу і довів їм до відома наказ про передислокацію у м.Сватово Луганської області. Також довів про заходи виїзду з м.Луганська. ОСОБА_1 був присутній, проте відмовився виїжджати з міста разом з підрозділом, сказав, що приїде самостійно. 7-8 липня 2014 року підрозділ прибув до м.Сватово та приступив до виконання своїх обов'язків. В подальшому, під час телефонної розмови позивач повідомив його про те, що перебуває на лікарняному. Він в свою чергу сказав йому про необхідність прибути до тимчасового місця дислокації підрозділу і приступити до роботи, попередив його про можливість звільнення у разі невиходу на роботу, однак останній сказав, що йому не забезпечена безпека для виїзду з м.Луганська, а тому прибути не може. Жодних підтверджуючих документів про причини неприбуття на роботу, а саме лікарняного, ОСОБА_1 не надав. Охарактеризував як добросовісного підлеглого, нарікань на його службу не мав. Крім того, свідок підтвердив факт складання рапорту від 18.08.2015 на ім'я начальника УБОЗ ГУМВС України у Луганській області полковнику міліції ОСОБА_7 (а.с.49), який став підставою для ініціювання службового розслідування стосовно ОСОБА_1, а також підтвердив факт складання актів про невихід на роботу з 14.08.2014 по 15.09.2014 позивача (а.с.52-63).

Також в якості свідка був допитаний ОСОБА_5, який на час проведення службового розслідування був начальником ВКЗ УБОЗ ГУМВС України у Луганській області та членом комісії з службового розслідування. Свідок зазначив, що на виконання вказаних наказів МВС України та ГУ МВС України у Луганській області відділом кадрового забезпечення УБОЗ ГУ МВС України обдзвонювались співробітники ВШР «Сокіл» УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області, яким доводили до відома про необхідність прибути спочатку до м.Сватово, а потім до м.Сєвєродонецька. Такі бесіди проводили і з ОСОБА_1 Свідок також зазначив, що мав особисто один чи два рази телефонну розмову з позивачем, а також з ним спілкувалась його підлегла ОСОБА_3 Факти спілкування відображались в рапортах на ім'я начальника УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області ОСОБА_7 При пред'явленні рапортів від 18.08.2014 та від 23.09.2014, свідок зазначив, що дійсно вказані в них обставини мали місце (а.с.50,64). Також зазначив, що після того як позивач відмовився виїжджати з м.Луганська, його невихід на роботи вони заактували (а.с.52-63). Документів, які б підтвердили поважність причин відсутності на роботі, позивач не надавав, лише з його слів відділу кадрового забезпечення було відомо, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному, однак сам лікарняний він їм так і не надав до теперішнього часу. Під час проведення службового розслідування свідок зазначив, що повідомляв позивача про це, однак відібрати в нього пояснення не було можливості, у зв'язку зі знаходженням останнього на непідконтрольній території та з тих підстав, що телефон позивача був поза зоною досяжності.

Свідок пояснив, що окрім невиходу позивача на роботу без поважних причин, підставою його звільнення стало невиконання наказів МВС України та ГУ МВС України у Луганській області про прибуття до тимчасового місця дислокації у м.Сватово та м.Сєвєродонецьк, що у сукупності і стало порушенням службової дисципліни.

Судом також була допитана у якості свідка ОСОБА_3, яка на час подій займала посаду старшого інспектору ВКЗ УБОЗ ГУМВС України у Луганській області. Вона зазначила, що після прибуття ГУ МВС України у Луганській області до тимчасового місця дислокації у м.Сватово за дорученням начальника ВКЗ УБОЗ майора міліції ОСОБА_5 здійснювала телефонні дзвінки співробітникам УБОЗ з метою повідомлення про необхідність прибуття у м.Сватово, а у подальшому і в м.Сєвєродонецьк. В тому числі вона дзвонила і ОСОБА_1 Він повідомив, що перебуває на лікарняному, а у подальшому сказав, що немає можливості виїхати з м.Луганська. Документів, які б підтвердили поважність причин його невиходу на роботу не надав. При цьому зазначила, що отриману від позивача інформацію виклала в письмовому рапорті, який повинен перебувати в матеріалах службового розслідування.

Стосовно виїзду позивача на підконтрольну Україні територію у жовтні 2014 року, пояснила, що не пам'ятає цього і також не пам'ятає місяць, в якому повідомила позивачу про його звільнення з ОВС.

Судом були оглянуті матеріали службового розслідування і встановлено, що дійсно 08.09.2015 ОСОБА_3 склала рапорт на ім'я начальника УБОЗ ГУМВСУ у Луганській області ОСОБА_7, в якому відображені зазначені пояснення свідка. Копія вказаного рапорту залучена до матеріалів справи (а.с.135).

Судом також був оглянутий оригінал листка непрацездатності серія АГО №388052, виданий Луганською міською поліклінікою №10 на ім'я ОСОБА_1 25.07.2014., копія якого залучена до матеріалів справи (а.с.87). Згідно вказаного документа позивач дійсно з 25.07.2014 по 19.08.2014 перебував на амбулаторному лікуванні. Стати до роботи зазначено 20.08.2014. Діагноз захворювання не вказаний.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивач був обізнаний про необхідність прибуття у м.Сватово та м.Сєвєродонецьк, проте в порушення вимог Дисциплінарного статуту та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не виконав вказані вище накази МВС України та ГУ МВС України у Луганській області.

Позивач, починаючи з липня 2014 року по жовтень 2014 року, не прибув до місця дислокації свого підрозділу, не приступив до виконання своїх обов'язків та не надав на той час жодного документу, який би підтвердив поважність причин його невиходу на роботу за вказаний період, про що не заперечував позивач.

Наявність у позивача зазначеного листка непрацездатності на час розгляду справи в суді підтверджує поважність його відсутності на роботі лише з 25.07.2014 по 19.08.2014 і ще раз підтверджує той факт, що після його закриття він, у встановлений законодавством термін не надав його у відділ кадрового забезпечення та не приступив до виконання своїх службових обов'язків. Жодних належних доказів про поважність причин своєї відсутності, починаючи з 20.08.2014 по 15.09.2014 (остання дата, яка увійшла у службове розслідування як прогул) позивач не надав ані відповідачу, ані суду. Крім того, остаточною датою звільнення позивача вважається 09.10.2014 - по вказаний день ОСОБА_1 до місця дислокації так і не прибув.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що йому не було забезпечено безпечного виїзду з м.Луганська і, як тільки він зміг з нього вибратись на підконтрольну Україні територію (20 жовтня 2014 року), він відразу зв'язався по телефону з співробітником відділу кадрового забезпечення ОСОБА_3

Факт відмови позивача щодо виїзду зі своїм підрозділом на почату липня 2014 року підтвердив його безпосередній керівник ОСОБА_4, допитаний судом в якості свідка.

Факт виїзду ОСОБА_1 на територію України саме 20.10.2014 не підтверджений жодним належним та допустимим доказом.

Крім того, аналізуючи вказані вище нормативно-правові акти, які регулюють діяльність та порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, суд приходить до висновку про те, що позивач, будучи співробітником ОВС, зобов'язаний виконати наказ, прибути до місця дислокації свого підрозділу та надати підтверджуючи документи про свою відсутність. Крім того, позивач, як працівник ОВС повинен неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, а тому після його переїзду на контрольовану Україною територію зобов'язаний був прибути до місця дислокації свого підрозділу, а не з'ясовувати у телефонному режимі можливість приступити до службових обов'язків.

Оскільки позивачем не оскаржується безпосередньо дисциплінарний наказ ГУ МВС України у Луганській області від 26.09.2014 №2078 про його покарання у вигляді звільнення з ОВС України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, а витяг з наказу по особовому складу від 09.10.2014 №318 о/с лише приводить до виконання вказаний дисциплінарний наказ (ст.18 Статуту), тому суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і вимоги позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, оскільки вони взаємопов'язані між собою.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованість по заробітній платі, то вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що грошове забезпечення позивачу у 2014 році було сплачено за січень по червень включно. Заборгованості по виплаті за вказаний період немає, що підтверджується довідкою ГУ МВС України у Луганській області від 10.08.2015 №913-877 (а.с.69).

Що стосується виплат за період з липня 2014 по жовтень 2014, то грошове забезпечення нараховувалось та сплачувалось відповідно до наказів МВС України від 06.08.2014 №782 та від 05.09.2014 №913 (а.с.47-48).

Згідно вказаних наказів грошове забезпечення виплачувалось лише особам, які прибули у визначений час до місця дислокації (на підконтрольну територію) для відповідної реєстрації та подальшого виконання службових обов'язків, на підставі списків особового складу.

А крім того, наказом ГУ МВС України у Луганській області від 24.09.2014 №2008 зазначено, що за результатами службового розслідування факту невиходу працівника на службу без поважних причин під час проведення АТО за період з липня по вересень 2014, незалежного від дати затвердження висновку службового розслідування та наказу ГУ МВСУ про покарання, таким працівникам грошове забезпечення за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 не нараховувати та не виплачувати, увесь зазначений період вважати прогулами (а.с.46).

Вказані накази є діючими, у встановленому законом порядку ніким не оскаржені, протиправними не визнані та не скасовані, а тому їх дія поширюється і на позивача. Оскільки, як вже встановлено судом, позивач не прибув до місця дислокації ГУ МВС України у Луганській області у період з липня по жовтень 2014 року, не приступив до виконання своїх обов'язків, у зв'язку з цим правових підстав для виплати йому грошового забезпечення за період з липня 2014 року по 09.10.2014 суд не вбачає.

Судом також не приймаються до уваги доводи позивача про те, що він згідно ст.235 КЗпП України має право на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки, оскільки вини ГУ МВС України у Луганській області з приводу її невидачі судом не встановлено. Як зазначив свідок ОСОБА_5 матеріали особової справи разом з трудовою книжкою позивача залишились у захопленому приміщенні в м.Луганську, а тому видати її при звільненні позивачу не було можливості.

З цього приводу суд роз'яснює позивачу про те, що він не позбавлений можливості звернутися з вимогою до ГУ УМВС України у Луганській області з відповідною заявою про видачу дублікату трудової книжки.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки, позивач відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений.

Керуючись ст.ст.17,69-72,87,94,158-163,167,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 28 жовтня 2015 року.

Суддя Н.М. Басова