Справа № 814/3914/14
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2015-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.08.2015 р. № 814/3914/14

Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Лебедєва Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОСОБА_1" до державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.12.2014 року №, №,-

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОСОБА_1" до державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.12.2014 року №, №. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що у період з 14.11.2014 року по 20.11.2014 року податковою було проведено позапланову невиїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОСОБА_1", за результатами якої було складено акт від 20.11.2014 року №2952/14-04-22/20874215 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» ) з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні правових відносин з ТОВ «МАРІОН» (код за ЄДРПОУ - 37569397) за період з 01.01.2012 - 30.09.2012, ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» (код за ) за період з 01.01.2013 - 31.12.2013, ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» (код за ЄДРПОУ - 38747781) за період з 01.01.2014 по 30.04.2014 року. На підставі вищевказаного акту перевірки від 20.11.2014 року №2952/14-04-22/20874215, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.12.2014 року №, яким визначено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 77 444,00 грн. та застосовано штрафну санкцію у розмірі 38722,00 грн. та податкове повідомлення-рішення від 05.12.2014 року №, яким визначено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 102180,00 грн. та застосовано штрафну санкцію у розмірі 51090,00 грн. Позивач зазначає, що з винесеними податковими повідомленням-рішеннями не згоден, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а тому звернувся до суду із цим позовом. Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив про те, що позивачем на час проведення перевірки не було надано доказів реального здійснення господарських операцій з контрагентами, не підтверджено зв'язок понесених на користь позивача витрат з його господарською діяльністю. На підставі того, що позивач неправомірно задіяв при обчисленні податку на додану вартість витрати по взаємовідносинам з контрагентами, податкове повідомлення рішення від 05.12.2014 року №, № є правомірними, та такими, що відповідають нормам діючого законодавства (а.с.154-155 том І).

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені у запереченнях до позовної заяви, а також, зважаючи на надані до суду докази, проти клопотання позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження не заперечував. На підставі пункту 10 частини 1 статті 3, частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОСОБА_1" зареєстроване як юридична особа 11.07.2001 року та перебуває на обліку в державній податковій інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області з 04.09.2006 року за №347. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі службового посвідчення МК №132683, виданого 14.07.2014 року державною податковою інспекцією у Заводському районі м. Миколаєва Головного Управління Міндоходів у Миколаївській області, головним державним ревізором- -інспектором відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, інспектором податкової та митної справи IV рангу ОСОБА_2, керуючись п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п. 82.2 ст.82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, відповідно до наказу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській від 11.11.2014 року №1064 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» (код за ), проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» з питань правомірності формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток при здійсненні правових відносин з контрагентами-постачальниками ТОВ «МАРІОН.» (код за ) за період з 01.01.2012 по 30.09.2012, ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» (код за ) за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» (код за ) за період з 01.01.2014 по 30.04.2015 року та правомірності формування податкових зобовязань та доходів, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток при здійсненні правових відносин з контрагентами-покупцями товарів (робіт, послуг) по ланцюгу постачання від вищезазначених підприємств. За результатами вищевказаної перевірки податковим органом складено акт від 20.11.2014 року №2952/14-04-22/20874215 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» ) з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні правових відносин з ТОВ «МАРІОН.» (код за ЄДРПОУ - 37569397) за період з 01.01.2012 - 30.09.2012, ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» (код за -) за період з 01.01.2013 - 31.12.2013, ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» (код за ЄДРПОУ - 38747781) за період з 01.01.2014 по 30.04.2014 року, яким встановлено наступні порушення: п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.138.1, п.138.2, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9, п.139.1, ст.139 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, в результаті чого ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» занижено податок на прибуток всього у сумі 77444 грн., у т.ч. за півріччя 2012 року у сумі 6391 грн., ; т.ч. за II квартал 2012 року у сумі 6391 грн., за 3 квартали 2012 року у сумі 10689 грн., у : ч. за III квартал 2012 року у сумі 4298 грн., за 2013 рік всього у сумі 66755 грн.; п. 198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України від 02 грудня ІЮ року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 102180 грн., в тому числі у травні 2012 року у сумі 6087 грн., у серпні 2012 року у сумі 4093 грн., у листопаді 2013 року у сумі 17889 грн., у грудні 2013 року у сумі 52379,00 грн., у січні 2014 року у сумі 8419,00 грн., у квітні 2014 року у сумі 13313 грн. (а.с.146-147 том І). На підставі вищевказаного акту перевірки від 20.11.2014 року №2952/14-04-22/20874215, відповідачем було прийняте податкове повідомлення-рішення від 05.12.2014 року №, яким визначено суму грошового зобовязання з податку на прибуток у розмірі 77 444,00 грн. та застосовано штрафну санкцію у розмірі 38722,00 грн. та податкове повідомлення-рішення від 05.12.2014 року №, яким визначено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 102180,00 грн. та застосовано штрафну санкцію у розмірі 51090,00 грн. (а.с.33-34 том І). Не погодившись із податковими повідомленнями-рішеннями від 05.12.2014 року №, №., позивач оскаржив його в судовому порядку. Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд виходить з наступного.

Спірні податкові повідомлення-рішення базуються на викладених в акті перевірки висновках відповідача щодо наступних порушень: п. 198.3 ст.198, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, в частині включення до складу податкового кредиту сум ПДВ сформованих за рахунок ТОВ «МАРІОН», ТОВ «ПРО-ЕЛМОН», ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» по операціям, реальність здійснення яких не доведена у травні-серпні 2012 року, листопаді-грудні 2013 року, січні, квітні 2014 року у сумі 102180 грн., в тому числі у травні 2012 року у сумі 6087 грн., у серпні 2012 року у сумі 4093 грн., в листопаді 2013 року у сумі 17889 грн., в грудні 2013 року у сумі 52379 грн., в січні 2014 року у сумі 8419 грн., в квітні 2014 року у сумі 13313 грн., що призвело до порушення п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 102180 грн., в тому числі у травні 2012 року у сумі 6087 грн., у серпні 2012 року у сумі 4093 грн., в листопаді 2013 року у сумі 17889 грн., в грудні 2013 року у сумі 52379 грн., в січні 2014 року у сумі 8419 грн., в квітні 2014 року у сумі 13313 грн.; п.138.1, п.138.2, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, в частині включення до складу витрат, що враховуються при визначені обєкта оподаткування, сум витрат сформованих за рахунок ТОВ «МАРІОН», ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» по операціям, реальність здійснення яких не доведена всього у сумі 402241 грн., у т.ч. за півріччя 2012 року у сумі 30433 грн., у т.ч. за II квартал 2012 року у сумі 30433 грн., за 3 квартали 2012 року у сумі 50900 грн., у т.ч. за III квартал 2012 року у сумі 20467 грн., за 2013 рік всього у сумі 351341 грн., що призвело до порушення п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, внаслідок чого ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» занижено податок на прибуток всього у сумі 77444 грн., у т.ч. за півріччя 2012 року у сумі 6391 грн., у т.ч. за II квартал 2012 року у сумі 6391 грн., за 3 квартали 2012 року у сумі 10689 грн., у т.ч. за III квартал 2012 року у сумі 4298 грн., за 2013 рік всього у сумі 66755 грн.

Крім того, у ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» відсутні правові підстави щодо включення до складу сум витрат, сформованих за рахунок проведення операцій з ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ», що враховуються при визначенні обєкта оподаткування при формуванні податкової звітності з податку на додану вартість та податку на прибуток за 2014 рік.

Судом встановлено, що державною податковою інспекцією у Заводському районі м. Миколаєва Головного Управління Міндоходів у Миколаївській області при проведенні перевірки ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» були використані наступні документи: податкові декларації з податку на додану вартість за період травень, серпень 2012 року, листопад-грудень 2013 року, січень, квітень 2014 року з додатками; податкові декларації з податку на прибуток підприємства за півріччя 2012 року (№ від 18.07.2012 року), три квартали 2012 року (№ від 16.10.2012), уточнююча податкова декларація за три квартали 2012року (№ від 21.01.2013 року), 2013 рік (№ від 20.01.2014); реєстри виданих та отриманих податкових накладних за вищезазначені періоди; установчі документи ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС»; договори, податкові накладні, акти виконаних робіт, банківські виписки за перевіряємий період; Автоматизована інформаційна система «Податковий блок», інформація якої використана під час перевірки; інші документи, що знаходяться в обліковій справі підприємства та які надані до перевірки.

Як вбачається з акту перевірки, надані до перевірки акти виконаних робіт не можуть свідчити про фактичне виконання ТОВ «МАРІОН» робіт для ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» з огляду на те, що в актах не зазначена інформація щодо найменування будівництва та його адреса та обсягів, видів здійснених робіт, про залучення субпідрядника до виконання робіт, не було вказано номери актів.

Крім того, від ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві отримано акт від 05.12.2013 №2819/26-55-22-01 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Маріон» (податковий номер 37569397), щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за періоди з 01.03.2012 по 31.05.2012 та з 01.07.2012 по 30.11.2012», в якому зазначено, що за результатами звірки не встановлено факту реального здійснення господарських операцій ТОВ «Маріон» за періоди з 01.03.2012 - 31.05.2012 року та з 01.07.2012 року по 30.11.2012 року. Встановлено відсутність обєктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг), які підпадають під визначення ст.22, ст. 138, ст.185 Податкового Кодексу України.

Також, від ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві отримано акт від 03.10.2013 №1477/26-55-22-01 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Маріон» (податковий номер 37569397), щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за періоди з 01.03.2012 по 31.02.2012, з 01.06.2012 по 30.06.2012, з 01.08.2012 по 31.08.2012, з 01.12.2012 по 31.12.2012», в якому зазначено, що звіркою не встановлено факту реального здійснення господарських операцій ТОВ «Маріон» за періоди з 01.03.2012 - 31.03.2012 року, з 01.06.2012 року по 30.06.2012 року, з 01.08.2012 року по 31.08.2012 року, з 01.12.2012 року по 31.12.2012 року. Встановлено відсутність обєктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг), які підпадають під визначення ст.22, ст. 138, ст.185 Податкового Кодексу України.

Таким чином встановлено, що підприємством ТОВ «МАРІОН» на адресу контрагентів-покупців у т.ч. ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» надавались первинні бухгалтерські документи та податкові накладні, без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження обєкту оподаткування, несплати податків, в звязку з чим дії підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Отже, підприємству ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» підприємством ТОВ «МАРІОН.» надавались первинні бухгалтерські документи та податкові накладні по операціям, реальність здійснення яких не доведена, тобто право на податковий кредит з податку на додану вартість на підставі вищевказаних документів не виникає.

В свою чергу, як вбачається з акту перевірки, відповідачем не надано банківські виписки, платіжні доручення та інші документи, що підтверджують сплату виконаних робіт по взаємовідносинам з ТОВ "ПРО-ЕЛМОН", надані до перевірки акти виконаних робіт не містять дату складання та номери актів.

Крім того, від ДПІ у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві отримано акт від 21.08.2014р.№589/22-03/38193381 „Про неможивість проведення зустрічної звірки ТОВ "ПРО-ЕЛМОН" (код за ) щодо підтвердження господарських відносин з постачальниками та покупцями з червня 2013 року по червень 2013 року, в якому зазначено, що у ТОВ "ПРО-ЕЛМОН" відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби зазначена угода має ознаки нереальності здійснення.

Таким чином, встановлено, що підприємству ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» підприємством ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» надавались первинні бухгалтерські документи та податкові накладні, без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження обєкту оподаткування, несплати податків, в звязку з чим дії підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» було використано документи, що суперечать законодавчим та нормативним актам та не можуть свідчити про фактичне здійснення фінансово-господарських операцій з підприємствами-контрагентами.

Отже, підприємству ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» підприємством ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» надавались первинні бухгалтерські документи та податкові накладні по операціям реальність здійснення яких не доведена, тобто право на податковий кредит з податку на додану вартість та право на формування витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування з податку на прибуток на підставі вищевказаних документів не виникає.

Крім того, як вбачається з акту перевірки, відповідачем не надано акти прийняття виконаних будівельних робіт, банківські виписки, платіжні доручення та інші документи, що підтверджують сплату виконаних робіт по взаємовідносинам з ТОВ "МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ".

Разом з цим, від ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві отримано акт від 08.05.2014р. №286/22-03/38747781 „Про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання ТОВ "МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ" () за період діяльності з 01.01.2014р. по 31.03.2014р. та акт від 26.05.2014р. №352/22-03/38747781 „Про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання ТОВ "МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ" () за період діяльності з 01.10.2013р. по 30.04.2014р., в яких зазначено що, оскільки у ТОВ "Моноліт Трейд Систем" відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобовязання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру.

Отже, перевіркою встановлено безпідставне формування податкового кредиту ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» в звязку з включенням до складу податкового кредиту сум ПДВ на підставі податкових накладних отриманих від ТОВ «МАРІОН.», ТОВ «ПРО-ЕЛМОН», ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» у сумі 102179,8 грн. по операціях, реальність яких не доведена.

Суд не погоджується з вказаними висновками акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, та досліджуючи фактичність проведених господарських операцій, їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, зазначає наступне.

Суд зазначає, що правові відносини щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість та включення сум до складу валових витрат регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України), ведення бухгалтерського обліку по податкових операціях встановлено Законом України від 16.07.1999р. № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (зі змінами і доповненнями) (далі - Закон про бухгалтерський облік).

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, на підставі даних, не підтверджених документами.

Статтею 1 Закону Про бухгалтерський облік визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обов'язок в платника податків на формування показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинного документу встановлені ст. 9 цього ж Закону та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону Про бухгалтерський облік, на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Порядок формування податкового кредиту з 01.01.2011 року визначений ст. 198 Податкового кодексу України (надалі - ПК України).

Відповідно до п.п.198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи-продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої, як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.6 ст. 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, як вбачається з викладеного, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання у власній господарській діяльності.

Водночас, суд зазначає, що нормами Податкового кодексу України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

В свою чергу, відповідно до п. 138.2 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду, включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати підприємства мають бути фактично підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків та віднесення ним сум до валових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» (надалі Підрядник) в особі директора ОСОБА_3, що діє на підставі статуту, з одного боку, та ТОВ «МАРІОН» (надалі Субпідрядник) в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з другого боку уклали договір субпідряду №24-06 від 24.04.2012 року про наступне: субпідрядник зобов'язується виконати ремонтне фарбування металоконструкцій.

Згідно п. 2.2 Договору в кінці кожного місяця сторони оформлюють акт здачі-приймання виконаних робіт.

У відповідності до п. 3.1 Договору договірна вартість робіт без врахування вартості експлуатації ліктьової вишки, а також вартості електроенергії, що поставляється Замовником, складає: фарбування металоконструкцій за один метр кв. - 45 грн., в т.ч. ПДВ 7 грн. 50 коп.

Згідно п. 4.1 Договору кінцевий платіж узгодженої договірної вартості здійснюється протягом трьох банківських днів після підписання акту виконаних робіт.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відносно ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» та ТОВ «МАРІОН», основним видом їхньої діяльності за КВЕД 41.20 є будівництво житлових і нежитлових будівель. На підтвердження виконання робіт ТОВ «МАРІОН» за договором субпідряду №24-06 від 24.04.2012 року позивачем надано податкові накладні та акти виконаних робіт.

Суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» включено до складу податкового кредиту у травні та серпні 2012 року, відображено у реєстрі отриманих податкових накладних за травень 2012 року у сумі 6086,67 грн., серпень 2012 року у сумі 4093,33 грн., що відповідає даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за травень та серпень 2012 року (№ від 18.06.2012, № від 19.09.2012).

Податкові накладні, виписані ТОВ «МАРІОН» на адресу ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» не реєструвались у Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог п.11 підрозділу 2 розділу XX Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, оскільки сума податку на додану вартість по зазначеним податковим накладним не перевищувала 10 тис. грн.

Розрахунки між субєктами господарювання проводились у безготівковій формі. ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» надано виписки по рахунку на підтвердження сплати вартості виконаних робіт.

Операції ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» по взаємовідносинам з ТОВ «МАРІОН» також були відображені в складі витрат в деклараціях з податку на прибуток всього у сумі 402241 грн., у т.ч. за півріччя 2012 року у сумі 30433 грн., у т.ч. за II квартал 2012 року у сумі 30433 грн., за 3 квартали 2012 року у сумі 50900 грн., у т.ч. за III квартали 2012 року у сумі 20467 грн.

На підтвердження використання отриманих робіт в своєї господарської діяльності позивачем було надано договір, укладений між ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» та замовником робіт, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, виписки з рахунку, акти здачі-прийняття.

Як вбачається із наданих представником позивача до суду первинних документів по господарським операціям із ТОВ «МАРІОН», зазначені документи містять всі необхідні реквізити, передбачені ч.2 ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, а відтак, у своєму взаємозв'язку є належними первинними документами, що підтверджують фактичність проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «МАРІОН».

Певні зауваження з боку відповідача до окремих первинних документів, наданих позивачем, судом не приймаються, оскільки у своєї сукупності ці документи підтверджують фактичність проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «МАРІОН».

В свою чергу, судом встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» (далі - Підрядник), в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» (далі Субпідрядник) в особі директора ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту, з іншого боку, уклали договір субпідряду №28/10 від 28.10.2013 року (місце укладання договору м. Миколаїв) про наступне: Субпідрядник зобов'язується виконувати ремонтні роботи. Об'єми та вартість виконаних робіт остаточно узгоджуються сторонами до підписання актів. Субпідрядник виконує комплектацію та поставку будівельних матеріалів, необхідних для здійснення робіт, в повному обсязі по даному договору. В кінці кожного місяця сторони оформлюють акт здачі-приймання виконаних робіт. Договірна вартість робіт визначається узгодженим актом виконаних робіт щомісяця та по кожному об'єкту окремо. Об'єм виконаних робіт визначається уповноваженими особами Підрядника та Субпідрядника. Остаточний платіж узгодженої договірної суми здійснюється протягом 3 банківських днів після підписання акту виконаних робіт.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відносно ТОВ «ПРО-ЕЛМОН», основним видом діяльності ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» за КВЕД 41.20 є будівництво житлових і нежитлових будівель.

На підтвердження виконання робіт ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» за договором субпідряду №28/10 від 28.10.2013 року позивачем надано податкові накладні та акти виконаних робіт.

Суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» включено до складу податкового кредиту в листопаді та грудні 2013 року, відображено у реєстрі отриманих податкових накладних за листопад 2013 року у сумі 17889,39 грн., грудень 2013 року у сумі 52378,81 грн., що відповідає даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за листопад та грудень 2013 року (№ від 19.12.2013, № від 20.01.2014).

Податкова накладна №29 від 26.12.2013 на суму ПДВ 20883,60 грн., виписана ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» на адресу ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог п.11 підрозділу 2 розділу XX Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями. Всі інші податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних не реєструвались, оскільки сума податку на додану вартість по зазначеним податковим накладним не перевищувала 10 тис. грн.

Також операції по взаємовідносинам ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» з ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» були відображені в складі витрат в декларації з податку на прибуток за 2013 рік всього у сумі 351341 грн.

Розрахунки між субєктами господарювання проводились у безготівковій формі. ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» надано виписки по рахунку на підтвердження сплати вартості виконаних робіт ТОВ «ПРО-ЕЛМОН».

На підтвердження використання отриманих робіт від ТОВ «ПРО-ЕЛМОН» в своєї господарської діяльності позивачем було надано договір, укладений між ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» та замовником робіт ТОВ «Грінтур-Екс», довідки про вартість виконаних будівельних робіт, виписки з рахунку, акти виконаних робіт, лист ТОВ «Грінтур-Екс» на підтвердження погодження залучення для виконання робіт субпідрядників.

Як вбачається із наданих представником позивача до суду первинних документів по господарським операціям із ТОВ «ПРО-ЕЛМОН», зазначені документи містять всі необхідні реквізити, передбачені ч.2 ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, а відтак, у своєму взаємозв'язку є належними первинними документами, що підтверджують фактичність проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «ПРО-ЕЛМОН».

Певні зауваження з боку відповідача до окремих первинних документів, наданих позивачем, судом не приймаються, оскільки у своєї сукупності ці документи підтверджують фактичність проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «ПРО-ЕЛМОН».

Крім того, судом встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» (далі - Підрядник), в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі Статуту, та ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» (далі Субпідрядник) в особі директора ОСОБА_6, що діє на підставі Статуту, з іншого боку, уклали договір субпідряду №08/14 від 08.01.2014 (місце укладання договору м. Миколаїв) про наступне: Субпідрядник зобов'язується виконувати ремонтні роботи. Об'єми та вартість виконаних робіт остаточно узгоджуються сторонами до підписання актів. Субпідрядник виконує комплектацію та поставку будівельних матеріалів, необхідних для здійснення робіт, в повному обсязі по даному договору. В кінці кожного місяця сторони оформлюють акт здачі-приймання виконаних робіт. Договірна вартість робіт визначається узгодженим актом виконаних робіт щомісяця та по кожному об'єкту окремо. Об'єм виконаних робіт визначається уповноваженими представниками Підрядника та Субпідрядника. Остаточний платіж узгодженої договірної суми здійснюється протягом 3 банківських днів після підписання акту виконаних робіт.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відносно ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ», основним видом діяльності ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» за КВЕД 46.90 є неспеціалізована оптова торгівля. На підтвердження виконання робіт ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» за договором субпідряду №08/14 від 08.01.2014 року позивачем надано податкові накладні та акти виконаних робіт.

Суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» включено до складу податкового кредиту в січні та квітні 2014 року, відображено у реєстрі отриманих податкових накладних за січень 2012 року у сумі 8419,00 грн., квітень 2014 року у сумі 13312,60 грн., що відповідає даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларації з ПДВ за січень та квітень 2014 року (№ від 19.02.2014, № від 19.05.2014).

Податкові накладні, виписані ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» на адресу ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» не реєструвались у Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог п.11 підрозділу 2 розділу XX Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ, із змінами та доповненнями, оскільки сума податку на додану вартість по зазначеним податковим накладним не перевищувала 10 тис. грн.

Розрахунки між субєктами господарювання проводились у безготівковій формі. ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» надано виписки по рахунку, що підтверджують сплату виконаних робіт ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ».

На підтвердження використання отриманих робіт від ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ» в своєї господарської діяльності позивачем було надано договір, укладений між ТОВ «Фінансова компанія ОСОБА_1 ІНІСС» та замовником робіт ТОВ «Грінтур-Екс», довідки про вартість виконаних будівельних робіт, виписки з рахунку, акти виконаних робіт, лист ТОВ «Грінтур-Екс» на підтвердження погодження залучення для виконання робіт субпідрядників.

Як вбачається із наданих представником позивача до суду первинних документів по господарським операціям із ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ», зазначені документи містять всі необхідні реквізити, передбачені ч.2 ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, а відтак, у своєму взаємозв'язку є належними первинними документами, що підтверджують фактичність проведених господарських операцій між позивачем та ТОВ «МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ».

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми які позивач відніс на валові витрати. Наявні в матеріалах справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи, бухгалтерські та інші супутні документи, надані позивачем, за змістом відповідають вимогам законодавства, що пред'являються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надані та під час розгляду справи, судом не встановлено.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно віднесені витрати, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування у деклараціях по податку на прибуток за спірний період, у звязку із виконанням господарських договорів, укладених між позивачем та його контрагентами.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем цілком правомірно віднесено спірні суми за вищевказаними договорами, укладеними із його контрагентами, до складу валових витрат, а також порушень законодавства, що регулює вказані питання судом не встановлено, суд приходить до висновку, що відповідачем в акті перевірки безпідставно зазначено про завищення позивачем валових витрат у спірних сумах.

В свою чергу, як вже встановлено судом, позивачем на підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за перевіряємий період, було надано отримані від його контрагентів належним чином оформлені податкові накладні, та інші супутні бухгалтерські та первинні документи, відповідно до договорів.

Водночас, суд зазначає, що нормами податкового законодавства визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Разом з цим, єдиною підставою для настання відповідальності платника податку, є неможливість підтвердження сум податку, включеного до складу податкового кредиту, податковими накладними, проте, як вже встановлено судом, відповідні податкові накладні у позивача на час перевірки були наявні.

Окрім того, суд зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Судом встановлено, що і позивач, і його контрагенти на час укладання спірних правочинів, були зареєстровані як платники податку на додану вартість. Вказана обставина також не заперечувалася відповідачем.

В свою чергу, відповідач в акті перевірки зазначав про не доведеність реальності придбання та використання робіт від контрагентів у межах господарської діяльності, посилаючись на те, що контрагенти позивача відсутні за своїм місцезнаходженням.

Разом з цим, відповідачем в силу ст.71 КАС України не надано жодного доказу того, що на момент видачі податкових накладних контрагенти позивача не знаходились за адресою, що зазначена у податкових накладних.

Слід також зазначити, що незнаходження юридичної особи за її місцезнаходженням тягне наслідки передбачені Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, із застосуванням певної процедури, встановленої цим законом, серед яких невизнання органом ДПС даних податкової звітності контрагентів такої юридичної особи, як і встановлення ознак нікчемності його угод не значиться.

Щодо відсутності необхідних умов для здійснення господарської діяльності, суд зазначає, що чинним законодавством чітко не регламентована обовязкова кількість необхідних ресурсів для здійснення тої чи іншої діяльності. В залежності від специфіки виду діяльності підприємство у разі виникнення такої потреби може залучити до виконання роботи інших осіб з наявними ресурсами визначеного обсягу і структури.

При цьому, ні в акті перевірки, ні в запереченнях відповідача не зазначено, яка саме кількість трудового ресурсу, та які саме умови для здійснення господарської діяльності для виконання договорів були відсутні у контрагентів.

Разом з цим, з боку відповідача не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що у контрагентів позивача на час здійснення господарських операцій із позивачем були відсутні необхідні умови для її проведення.

Крім того, суд не приймає в якості належних доказів посилання державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області на копії акту ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 03.10.2013 №1477/26-55-22-01 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Маріон» (податковий номер 37569397), щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за періоди з 01.03.2012 по 31.02.2012, з 01.06.2012 по 30.06.2012, з 01.08.2012 по 31.08.2012, з 01.12.2012 по 31.12.2012», акту ДПІ у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 21.08.2014р. №589/22-03/38193381 „Про неможивість проведення зустрічної звірки ТОВ "ПРО-ЕЛМОН" (код за ) щодо підтвердження господарських відносин з постачальниками та покупцями з червня 2013 року по червень 2013 року, акту ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 08.05.2014р. №286/22-03/38747781 „Про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання ТОВ "МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ" () за період діяльності з 01.01.2014р. по 31.03.2014р. та акту від 26.05.2014р. №352/22-03/38747781 „Про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання ТОВ "МОНОЛІТ ТРЕЙД СИСТЕМ" () за період діяльності з 01.10.2013р. по 30.04.2014р. з огляду на наступне.

Вищезазначені акти підтверджують лише факти неможливості проведення перевірок податковими органами із різних підстав.

В той же час, при складанні актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів, податковим інспектором не досліджувались жодні первинні документи. У зв'язку з чим, було порушено вимоги Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010 року №984. Висновки про укладення нікчемних правочинів є суб'єктивними припущеннями перевіряючого і не підтверджуються достатніми та необхідними доказами, в тому числі первинними документами.

Крім того, згідно Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2010 року №1232, зустрічна звірка полягає у зіставленні даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби, з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій і розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Як вбачається з вимог Порядку №1232 за результатами проведеної зустрічної звірки складається довідка.

Посилання відповідача на акти податкових органів про неможливість проведення зустрічних звірок суб'єкта господарювання є різновидом податкової інформації, необхідної для виконання органами державної податкової служби покладених на них функцій та завдань, право на збір якої передбачено ст.72 Податкового кодексу України.

Але, оскільки зустрічні звірки не є перевірками, то за їх результатами не може складатись акт перевірки, тобто наслідками зустрічної звірки не можуть бути висновки про порушення податкового чи цивільного законодавства платником податків та прийматись податкові повідомлення-рішення про визначення грошових зобов'язань.

Отже, висновки щодо нікчемності правочинів, що були зроблені на підставі таких актів перевірки є недопустимими та не можуть породжувати цивільно-правові наслідки про недійсність договорів.

Слід також зазначити, що відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно з ч.5 ст.12 ЦК України, добросовісність набувача майна (робіт, послуг) презюмується.

Пункт 18 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України надає перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок: такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні, соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження, або незаконне володіння, користування землею, як основним національним багатством, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу, або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Таким чином, оспорюванні правочини між позивачем та його контрагентами щодо придбання та поставки товарів (послуг) не є нікчемними по закону, як стверджує відповідач.

Відповідачем не надано до суду будь яких доказів застосування до контрагентів позивача фінансових санкцій, наявності вироків судів по закінченим кримінальним справам та інших допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності безтоварності (реальності) господарських операцій або порушення публічного порядку з боку контрагентів або позивача.

Крім цього, слід зазначити, що органи податкової служби не наділені повноваженнями за власною ініціативою визнавати нікчемними (недійсними) господарські угоди між двома субєктами господарювання з огляду на норми Закону Про державну податкову службу та ст.20 Податкового кодексу України.

В той же час, судом встановлено (доказів про інше відповідачем суду не надано) що у позивача була відсутня, як головна мета одержання доходу винятково або переважно за рахунок податкової вигоди. Навпаки, судом було встановлено намір здійснювати та фактичне здійснення реальної підприємницької діяльності позивачем.

Суд також дійшов висновку, що дії позивача, як платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Відповідачем не наведено правової підстави та не надано належних доказів на підтвердження нікчемності укладених позивачем з його контрагентами угод. Висновки відповідачем зроблені без дослідження усіх первинних документів та самих оспорюванних правочинів.

Крім того, статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, при вирішенні справи, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи, визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», практика Європейського Суду з прав людини, є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб, при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 р. («Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит, є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час, коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ», стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також, обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду). У разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь - яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

При цьому, відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Якщо контрагенти позивача не виконали своїх зобов'язань по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Із наведеного вбачається, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем. Жодна норма Податкового кодексу України, жоден законодавчий акт не вимагає від платника податків контролювати сплату своїм контрагентом до бюджету податків та ведення ним бухгалтерського та податкового обліку. Контроль за дотриманням платниками податків податкового законодавства та своєчасну сплату ними податків здійснює податкова служба.

Окрім того, суд зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

За таких обставин, суд погоджується з позивачем, що за чинними нормами права будь-яка відповідальність, у т.ч. цивільна, податкова, фінансова носить індивідуальний характер і стосується лише винної особи, через що на позивача не може бути покладено відповідальність за невиконання або неналежне виконання контрагентами обов'язків зі своєчасності, правильності ведення бухгалтерського і податкового обліку та звітності.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивач включив до складу податкового кредиту при обчисленні податку на додану вартість. Наявні в матеріалах справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи, надані позивачем та його контрагентом, за змістом відповідають вимогам законодавства, що пред'являються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надані.

Підстав для висновку про те, що позивачем сформовано податковий кредит з податку на додану вартість в межах виконання угод, які суперечать вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому є нікчемними, судом не встановлено.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятих ним рішень, не довів обґрунтованості висновків акту перевірки, суд приходить до висновку, що правочини відповідають положенням норм чинного законодавства України.

Таким чином, з досліджених судом доказів встановлено рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, та зв'язок між фактом придбання позивачем робіт, понесенням витрат і господарською діяльністю цього платника податку.

Виходячи з викладеного вбачається, що фактичні обставини об'єктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентами.

А відтак, з огляду на зазначені вище норми законодавства та встановлені обставини, суд вважає, що позивачем підтверджено відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинним документами, обовязковість ведення яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, право врахувати при визначенні оподатковуваного прибутку витрати в сумі, що дорівнює вартості придбаних у контрагентів робіт, а також підтверджено правомірність віднесення до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 102 180 грн.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає, що податкові повідомлення-рішення від 05.12.2014 року №, № є протиправними та підлягають скасуванню, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ст. 94 ч. 1 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2,7,8,9,14,70,71,72,79,86,94,158-163,167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОСОБА_1" до державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.12.2014 року №, № задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 05.12.2014 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 05.12.2014 року №.

Стягнути з державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія ОСОБА_1" судовий збір в сумі 1279,80 грн. (одна тисяча двісті сімдесят девять гривень вісімдесят копійок), сплачений ТОВ "Фінансова компанія ОСОБА_1" за квитанцією від 06.11.2014 року №ПН2485.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївській окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Г.В. Лебедєва