Справа № 812/506/15
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

23 жовтня 2015 року СєвєродонецькСправа № 812/506/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Басової Н.М.

при секретарі судового засідання: Кононовій О.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Горбенка Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області Горбенка Євгена Сергійовича про залишення позовної заяви без розгляду по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в 2012 році був прийнятий на роботу в ГУ МВС України у Луганській області, а саме в Управління по боротьбі з організованою злочинністю на посаду оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл».

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 09.10.2014 №318 о/с був звільнений з роботи за порушення дисципліни. Даний наказ вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки під час проведення антитерористичної операції в м.Луганську, залишився в місті, перебував тривалий час на лікарняному, по закінченню якого, побоюючись за своє життя, не зміг виїхати на територію підконтрольну Україні для проходження служби. Виїхати також не зміг з тієї причини, що з червня 2014 року йому не виплачувалась заробітна плата. Це йому вдалося зробити лише в кінці жовтня 2014 року, зателефонувавши співробітнику кадрового апарату УБОЗ ГУ МВС України у Луганській області, його повідомили про те, що він звільнений за невихід на роботу. Виписку з наказу про звільнення та трудову книжку відповідач йому не видав.

27.10.2014 та 28.01.2015 він направив заяви до відповідача з вимогою надати виписку з наказу та трудову книжку, однак відповіді так і не отримав, у зв'язку з чим вважає, що строк звернення ним до суду не пропущений. Вважає, що на службу не виходив з поважних причин, а тому його звільнення є незаконним. Крім того, оскільки до теперішнього часу йому не видана трудова книжка, вважає, що відповідно до ст.235 КЗпП України має право на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Також зазначив, що неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої він визначив у 10 000 грн.

На підставі викладеного просив суд визнати протиправним та скасувати наказ від 09.10.2014 №318 о/с про його звільнення; зобов'язати відповідача поновити його на посаді оперуповноваженого ОБР «Сокіл» УБОЗ УМВС України у Луганській області; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та заборгованість по заробітній платі по день звільнення (а.с.2-4).

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги в повному обсязі, просив задовольнити їх з підстав, зазначених в позові. Також додатково пояснив, що у період з 25.07.2014 по 19.08.2014 перебував на лікарняному. З непідконтрольної території зміг виїхати лише 20.10.2014 і того ж дня, будучи в м.Старобільську, зателефонував співробітнику кадрового відділу Бойчук Я.Ю., від якої дізнався, що звільнений, а тому до ГУ МВС України у Луганській області, яке на той час вже розташовувалась у м.Сєвєродонецьку, не прибув, а відразу поїхав до м. Києва.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні вимог позивачу у зв'язку з тим, що вони безпідставні (а.с.39-40).

В судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про залишення позовну заяву без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення позивача до суду (а.с.35).

Позивач заперечував проти задоволення даного клопотання, посилався на те строк звернення не пропустив, оскільки витяг з наказу про своє звільнення та трудову книжку він не отримав до теперішнього часу, а тому на підставі вимог ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду не пропустив, у зв'язку з чим просив відмовити представнику відповідача у задоволенні клопотання про залишення його позовної заяви без розгляду. З цього приводу надав суду письмові пояснення (а.с.91-94).

Вислухавши думку позивача та представника відповідача з приводу заявленого клопотання, оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання представнику відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.99 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому строки звернення починають свій перебіг з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України «Про міліцію» діяльність міліції будується на принципах законності.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Таким чином, статтею 4 Закону України «Про міліцію», який при даних правовідносинах має статус спеціального, прямо передбачено, що правовою основою діяльності міліції є інші законодавчі акти України, яким є Кодекс законів про працю України. Внаслідок чого, суд, застосовуючи принцип законності при даних спірних правовідносинах, зобов'язаний застосовувати норми КЗпП України, у разі коли ці правовідносини не врегульовані відомчими підзаконними нормативними актами.

За змістом ч.1 ст.233 КЗпП України у разі звільнення працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з ОВС 09.10.2014 наказом ГУ МВС України у Луганській області №318 о/с (а.с.68). Витяг з наказу та трудова книжка позивачу 09.10.2014 року вручені не були у зв'язку з відсутністю його на робочому місці.

Судом встановлено, що про своє звільнення ОСОБА_1 дізнався з телефонної розмови зі співробітником відділу кадрового забезпечення восени 2014 року.

27.10.2014 позивач направив на адресу ГУ МВС України у Луганській області заяву про видачу йому трудової книжки та виписки з наказу про звільнення (а.с.108).

Цю заяву відповідач отримав 05.11.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.107).

Доказів того, що відповідач надіслав відповідь разом з випискою з наказу про звільнення і позивач її отримав, представник відповідача суду не надав.

З матеріалів справи також вбачається, що 28.01.2015 ОСОБА_1 направив на адресу відповідача вже скаргу на бездіяльність співробітників кадрового апарату стосовно його заяви від 27.10.2014 (а.с.36).

На вказану скаргу позивача відповідач надав відповідь від 17.02.2015 №6/2-559, в додатку був зазначений витяг з наказу на 1 аркуші (а.с.37). Проте жодних доказів того, що позивач отримав дану відповідь, відповідач суду не надав.

Позивач в судовому засіданні стверджував, що ані цю відповідь, ані витяг з наказу про звільнення він не отримав. На підтвердження своїх пояснень надав суду копії процесуальних документів постановлених судами, з яких вбачається, що починаючи з листопада 2014 року ОСОБА_1 оскаржує своє звільнення і однією з підстав для залишення позову без руху, а в подальшому і повернення її позивачу було ненадання позивачем копії наказу про звільнення та копії трудової книжки (ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2014 та 13.01.2015 по справі №820/19908/14) (а.с.95-105).

Не надав позивач виписку з наказу про звільнення та трудову книжку і при звернені до Луганського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом. Про витребування їх він зазначив у прохальній частині позовної заяви (а.с.2-4).

Враховуючи той факт, що позивач, починаючи з 09.10.2014 по теперішній час, так і не отримав виписку з наказу про своє звільнення та трудову книжку, весь цей час докладав зусиль щодо їх одержання від відповідача та оскаржував дії відповідача у суді з листопада 2014 року, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 не пропустив строки звернення до Луганського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою, а тому підстав для залишення її без розгляду немає.

Керуючись ст.99, 160, 165, 186, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представнику відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області Горбенку Євгену Сергійовичу про залишення позовної заяви без розгляду по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 №318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст ухвали складено та підписано 28 жовтня 2015 року.

Суддя Н.М. Басова