Справа № 2а-2208/10/0970
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2010-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2010 р. Справа № 2a-2208/10/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Гергелюк Н.Т.

за участю:

представника позивача:ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду

адміністративну справу

за позовом: Приватного підприємства Гош

до Косівської райдержадміністрації

про зобовязання привести у відповідність до вимог чинного законодавства розпорядження за № 195 від 17.06.2004р., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Гош»(надалі позивач) звернулось в суд з адміністративним позовом до Косівської районної державної адміністрації про зобовязання в двох місячний термін привести у відповідність до чинного законодавства розпорядження №195 від 17 червня 2004 року про передачу в оренду ПП «Гош»земельної ділянки лісового фонду, площею 3,0959га., терміном на 49 років для рекреаційних цілей та договір оренди земельної ділянки від 30 червня 2004 року в Косівській філії ДЗК при Держкомземі України за №45, укладений між ПП «ГОШ»та Косівською райдержадміністрацією на підставі оскаржуваного розпорядження №195.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги уточнив, просив суд зобовязати відповідача в двох місячний термін привести у відповідність до чинного законодавства розпорядження №195 від 17 червня 2004 року «Про передачу в оренду земельної ділянки ПП «Гош»». Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем при розгляді справи №П-12/175-18/6 в господарському суді Івано-Франківської області за позовом Івано-Франківського міжрайонного природоохоронного прокурора про визнання нечинним розпорядження Косівської райдержадміністрації №195 від 17.06.2004 року визнано позовні вимоги в повному обсязі, тобто визнано розпорядження №195 від 17 червня 2004 року неправомірним, чим порушено законні права та інтереси позивача як користувача земельної ділянки, яка надана йому в оренду на підставі вказаного розпорядження. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, вказував на те, що дане розпорядження було прийняте з перевищенням повноважень, наданих Косівській райдержадміністрації, всупереч встановленому порядку, без оформлення проекту відведення земельної ділянки, а тому є протиправним і підлягає скасуванню. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази та заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до розпорядження Косівської районної державної адміністрації від 17 червня 2004 року №195 вирішено: передати в оренду ПП «Гош»земельну ділянку площею 3,0959га лісового фонду терміном на 49 років для рекреаційних та туристичних цілей; встановити орендну плату за земельну ділянку в розмірі 171грн. на рік та укласти договір оренди земельної ділянки з ПП «Гош».

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», на виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень одноособово видає розпорядження і несе за них відповідальність згідно із законодавством.

Статтями 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»передбачено, що до компетенції місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань щодо використання земель, лісів на їх території.

Статтею 17 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції 2004 року, що діяла на момент винесення спірного розпорядження (надалі - ЗКУ), визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів належить відповідним органам виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вище зазначених вимог законодавства позивач в 2003 році звернувся до Косівської районної ради з клопотанням про надання в оренду ПП «Гош»земельної ділянки лісового фонду державної власності за межами населеного пункту Черганівської сільської ради площею 3,0га для здійснення підприємницької діяльності в туристичних цілях.

Керуючись п.21 ст.43 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні Косівська районна рада рішенням №99-5/2003 від 30.01.2003р. „Про оренду земель лісового фонду дала згоду на надання земельної ділянки лісового фонду в оренду МП „Гош площею 3,0га терміном на 49 років та укладення договору оренди земельної ділянки згідно чинного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач 12.05.2004р., звернувся до відповідача з відповідним клопотанням про надання в оренду земельної ділянки лісового фонду площею 3.0га., додавши до клопотання необхідну документацію, у відповідності до вимог п.15 ст.151 ЗКУ, в результаті чого розпорядженням відповідача №179 від 02.06.2004 року була створена спеціальна комісія по вибору земельної ділянки.

В судовому засіданні представник відповідача вказував на те, що відповідно до Указу Президента України № 456/2002 від 14.05.2002року був створений Національний природний парк „Гуцульщина, якому Кутським держлісгоспом як землекористувачем передано лісовий фонд площею 21562га, з них 6790га з вилученням, а 14772га без вилучення. Звертав увагу суду, що спірна земельна ділянка увійшла до лісового фонду НППГуцульщина, а отже не могла надаватись в оренду за розпорядженням Косівської РДА.

Позивач проти даного твердження заперечив, посилаючись на приписи ст.92,125 Земельного кодексу України та обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Так, ст.92 ЗКУ зазначено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Статтею 125 ЗКУ передбачалось, що виникнення права власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2008 року встановлено, що НПП „Гуцульщина не має передбачених законом документів на право користування земельною ділянкою. Крім цього, факт відсутності права користування землею в НПП „Гуцульщина та інформації по обліку форми 6-Зем щодо НПП „Гуцульщина підтверджується матеріалами справи (листи Косівського районного відділу земельних ресурсів від 22.10.2007р. №04-11-20/691, управління земельних ресурсів в Косівському районі від 06.06.2008р. №08-10-20/479, довідка Черганівської сільської ради від 12.04.2010р. №128). За змістом ст.124 ЗКУ передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки і тільки в разі передачі в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЗКУ земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.01.2000р. №36-р затверджено перелік ділянок лісових підприємств Держкомлісгоспу, що відносяться до відповідних категорій захисності лісів 1 групи в тому числі по Івано-Франківській області. В даному переліку зазначено, що в Кутському лісництві кварталу №21, загальною площею 53га присвоєно категорію захисності лісопаркова частина лісів зелених зон навколо населених пунктів і промислових підприємств.

Відповідно до висновку, що міститься в листі-інформації Державного підприємства „Кутське лісове господарство від 14.08.2008р. №01-3/937, квартал 21 Кутського лісництва був віднесений до 1 групи лісів, категорія лісу лісопаркова частина лісів зеленої зони, а в лісопарковій частині лісів зеленої зони згідно Лісового кодексу України в редакції 2004 року можна було займатись культурно-оздоровчою, рекреаційною та туристичною діяльністю без зміни цільового призначення земель лісового фонду.

Абзацом 5 ст.9 Лісового кодексу України передбачено, що у тимчасове користування за погодженням з постійними лісокористувачами земельні ділянки лісового фонду можуть надаватись підприємствам, установам, організаціям, обєднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним особам та громадянам для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт. З матеріалів справи вбачається, що Кутський держлісгосп 30.06.2004 року надав позивачу дозвіл №01-3/324 на надання в оренду земельної ділянки лісового фонду для рекреаційної зони. Аналогічний дозвіл був наданий позивачу і НПП «Гуцульщина». Так, листами від 29.01.2003р. №33/1-1 та від 26.04.2004р. №161/6 НПП«Гуцульщина»надав згоду щодо передачі в оренду ПП «Гош»земельної ділянки в кварталі №21, площею 3,0га терміном на 49 років для оздоровчо-рекреаційної діяльності без зміни цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.3 ЗКУ (як і в попередніх посиланнях - в редакції 2004 року) земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Так, абзацами 6,7 ст.9 Лісового кодексу України, в редакції 2004 року, закріплена можливість тимчасового користування земельними ділянками лісового фонду, шляхом оформлення договору оренди, а саме короткострокового до трьох років і довгострокового - від трьох до двадцяти пяти років, що суперечить ч.3 ст.93 ЗКУ, в якій зазначені більш триваліші строки оренди земельної ділянки: а саме короткостроковий не більше 5 років та довгостроковий не більше 50 років. Отже, відповідно до вимог ч.2.ст.3 ЗКУ в даних правовідносинах були застосовані приписи Земельного кодексу України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.57 ЗКУ, ст. 9 Лісового кодексу України, в редакції 2004 року, пунктом 12 Перехідних положень ЗКУ та п.1 Прикінцевих положень Закону України „Про оренду землі суд дійшов висновку, що розпорядження землями за межами населених пунктів здійснюють відповідні органи виконавчої влади, а отже оскаржуване розпорядження Косівської РДА №195 від 17.06.2004 року прийняте в межах повноважень, передбачених законодавством, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

За своїм значенням розпорядження це локальний нормативний акт, який видається уповноваженим органом державної влади у визначеній формі і носить характер індивідуального правового регулювання відповідної сфери суспільних відносин.

Суд погоджується з думкою відповідача, що привести у відповідність до вимог чинного законодавства розпорядження №195 від 17 червня 2004 року в даному випадку є неможливим, оскільки розпорядження як локальний нормативний акт не може розглядатись окремо від супровідних документів та погоджувальної документації, що передувала його прийняттю. Крім цього, законодавство, що регулює спірні правовідносини, на момент розгляду даної справи в суді кардинально змінилось, а тому, виходячи із змісту незворотності закону в часі, не може застосовуватись до документів дозвільного характеру, прийнятих у відповідності до законодавства 2004 року.

За змістом ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до ч.2 цього Кодексу до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Заявлені позовні вимоги ґрунтуються на обставинах, встановлених рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2010р. у справі №П-12/175-18/6 за позовом Івано-Франківського міжрайонного природоохоронного прокурора про визнання нечинним розпорядження Косівської райдержадміністрації №195 від 17.06.2004 року, яке не набрало законної сили.

З цих підстав суд приходить до висновку, що вказаний позов заявлено передчасно, оскільки обставини встановлені в рішенні суду, що не набрало законної сили, за своїм змістом не несуть правових наслідків, отже і не можуть порушувати права чи охоронювані законом інтереси позивача.

З наведених обставин та правових норм, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України про апеляційне оскарження постанови подається заява протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо постанову було проголошено у відсутності особи, яка бере участь у справі, то строк подання заяви про апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання нею копії постанови. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-денний строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) Тимощук О.Л.

Постанова в повному обсязі складена 02.07.2010р.