Справа № 265/5292/15-а
Суддя: Мельник І. Г.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 265/5292/15-а
Провадження № 2-а/265/153/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І.Г.,

при секретарі Ждановій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради, зобов,язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради, зобов,язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.06.2001 №229/19 їй, як приватному підприємцю, було надано строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,0048 га для експлуатації та обслуговування річної виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя. У подальшому було укладено договір оренди земельної ділянки, строк якого подовжувався кожні три роки. Згідно рішення Маріупольської міської ради від 15.09.2009 №5/35-5783 їй було продовжено термін договору оренди строком до 15.09.2014 земельної ділянки площею 0,0048 га для експлуатації та обслуговування річної виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, що підтверджено договором оренди земельної ділянки від 26.05.2010, зареєстрованим в Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 29.06.2010 за №04.10.198.00049, невід'ємною частиною якого є додатковий договір до нього від 10.07.2012, зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Маріуполі Донецької області 27.07.2012 за №01047 (далі Договір). Для продовження строку користування вказаною земельною ділянкою вона звернулася з відповідним клопотанням до Маріупольської міської ради. Рішенням Маріупольської міської ради від 30.10.2014 №6/42-4839 їй було безпідставно відмовлено в продовженні терміну оренди земельної ділянки площею 0,0048 га для експлуатації та обслуговування майданчика літньої виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі міста. У березні 2015 року вона вдруге звернулась до Маріупольської міської ради з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки. Розглянувши повторне її звернення Маріупольська міська рада вдруге прийняла безпідставне не мотивоване рішення від 21.04.2015 № 6/47-5331, яким залишила в силі рішення від 30.10.2014 №6/42-4839 про відмову в продовженні строку оренди земельної ділянки. Вимоги Договору оренди були виконані у повному обсязі, орендна плата сплачувалась та сплачується у відповідності з п.4 Договору, заява про продовження строку договору була подана до Орендодавця вчасно. Вона як орендар, який належним чином виконує свої обов'язки за договором оренди, має переважне право на продовження договору оренди на новий строк. Письмових заперечень проти подовження строку користування земельною ділянкою по пр.Перемоги, 100 від Маріупольської міської ради не надходило. Таким чином, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. Правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 30.10.2014 № 2014 №6/42-4839 та рішення від 21.04.2015 № 6/47-5331 полягають в тому, що орган місцевого самоврядування не мав жодних підстав передбачених законом для прийняття рішення про відмову у подовженні строку договору оренди земельної ділянки по пр.Перемоги, 100. Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). В текстах оскаржуваних рішень міської ради не вбачається обґрунтованості та підстав для відмови у продовженні строку договору оренди земельної ділянки. Вважає, що вона законно використовує право оренди земельної ділянки, не порушує будь яких інтересів, своєчасно сплачує орендну плату, понесла певні затрати на розроблення проекту відводу земельної ділянки, організацію та благоустрій майданчику торгівлі, тому рішення Відповідача є незаконними та такими що підлягають скасуванню. Просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради від 30.10.2014 №6/42-4839 та рішення Маріупольської міської ради від 21.04.2015 № 6/47-5331. Зобовязати Маріупольську міську раду Донецької області розглянути клопотання фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про продовження строку договору оренди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування майданчику літньої виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя в строки, порядку та у спосіб передбачений ст.123 Земельного кодексу України та прийняти належне у відповідності до чинного законодавства рішення.

Позивачка та її представник, що діє на підставі довіреності, ОСОБА_2 до судового засідання не з,явились, надавши суду заяви з проханням розглядати дану цивільну справу без їх участі, наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача, Маріупольської міської ради, що діє на підставі довіреності, ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, надавши заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, також вказав, що залишає прийняття рішення по даній справі залишає га розсуд суду.

Оскільки сторони заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі ст. 122 КАС України.

Зясувавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно п.1 ч.1 ст.17 КАС України передбачено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) дій чи бездіяльності.

Згідно рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20.06.2001 №229/19 приватному підприємцю ОСОБА_1 було надано строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,0048 га для експлуатації та обслуговування річної виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя. У подальшому було укладено договір оренди земельної ділянки, строк якого подовжувався кожні три роки.

Відповідно рішення Маріупольської міської ради від 15.09.2009 №5/35-5783 приватну підприємцю ОСОБА_1 було продовжено термін договору оренди строком до 15.09.2014 земельну ділянку площею 0,0048 га для експлуатації та обслуговування річної виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, що підтверджено договором оренди земельної ділянки від 26.05.2010, зареєстрованим в Маріупольському міському відділі Донецького регіонального філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 29.06.2010 за №04.10.198.00049, невід'ємною частиною якого є додатковий договір до нього від 10.07.2012, зареєстрований в управлінні Держкомзему у м Маріуполі Донецької області 27.07.2012 за №01047 (далі Договір).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 18.03.2014 зареєстровано договір оренди земельної ділянки (площею 0,0048га по пр..Перемоги, 100 кадастровий номер :01:013:0030) від 26.05.2010 та додатковий договір до нього від 10.07.2012, строк дії до 15.09.2014, з правом пролонгації.

Згідно рішень Маріупольської міської ради від 30.10.2014 №6/42-4839 та від 21.04.2015 № 6/47-5331 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 було двічі безпідставно відмовлено в продовженні терміну оренди земельної ділянки площею 0,0048 га для експлуатації та обслуговування майданчика літньої виносної торгівлі по пр. Перемоги, 100 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя.

На підставі ст. 123 Земельного кодексу України Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України від 16.01.2003, № 435-IV (надалі ЦК України), зокрема, статтею 764 цього Кодексу визначено: якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до частини другої ст. 759 та частини другої статті 792 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди), а відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною шостою статті 93 ЗК України також передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998, № 161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Стаття 33 вказаного Закону передбачає, що після закінчення строку, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Стаття 8 ЦК України передбачає положення про необхідність застосування аналогії закону та аналогії права щодо неврегульованих цивільних відносин. Можливість застосування аналогії закону і права підтверджується частиною третьою ст. 11 ЦПК України.

За аналогію права до відносин, що склалися між Позивачем та Відповідачем необхідно можливим застосувати такі норми.

Відповідно до ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також згідно з ч.13. ст.123 підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки.

Положеннями статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» регламентовано, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України можуть визнаватися незаконними лише в судовому порядку.

Суд повністю погоджується та приймає до уваги посиланням позивача на європейську судову практику, де вказано, що Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейської суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Постанова судової палати Верховного суду України від 18.09.2013 по справі № 6-92цс13 «За обставинами справи "Стретч проти Сполученого Королівства" на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у якій також послався суд, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду.

Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.»

Таким чином, судом встановлено, що підстави для визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 30.10.2014 № 2014 №6/42-4839 та рішення від 21.04.2015 № 6/47-5331 полягають в тому, що орган місцевого самоврядування не мав жодних підстав передбачених законом для прийняття рішення про відмову у подовженні строку договору оренди земельної ділянки по пр. Перемоги, 100 в місті Маріуполі.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст. 11,122,159-163,167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради, зобов,язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради від 30.10.2014 №6/42-4839 та рішення Маріупольської міської ради від 21.04.2015 № 6/47-5331.

Зобовязати Маріупольську міську раду Донецької області розглянути клопотання фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про продовження строку договору оренди земельної ділянки для експлуатації та обслуговування майданчику літньої виносної торгівлі, що розташований по проспекту Перемоги 100 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, в строки, порядку та у спосіб передбачені ст.123 Земельного кодексу України та прийняти належне у відповідності до чинного законодавства рішення.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджоніідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Суддя _________________________ І.Г. Мельник