Справа № 307/2990/14-а (2а/307/67/14)
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Київ К/800/47819/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, в якому просила скасувати постанову державного виконавця про накладення штрафу від 24 липня 2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що штраф на неї за невиконання судового рішення накладено неправомірно.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року, позовну заяву ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу повернуто для подання до належного суду.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, але відповідно до ст. 18 КАС України підсудний окружному адміністративному суду, оскільки стороною у вказаній справі є орган державної влади.

Однак, повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Частиною 1 ст. 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-278а15).

Однак, судами не враховано, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Згідно ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог законів не врахували та належним чином не з'ясували судом якої юрисдикції винесено рішення, за невиконання якого на позивачку накладено штраф, а відтак чи підлягає вказаний спір розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна визнати такими, що постановлені на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, а тому вони підлягають скасуванню.

За обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення вищезазначених норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконних ухвал, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, а суд касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, оскаржувані ухвали підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2014 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк