Справа № 810/251/14-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року м. Київ К/800/35955/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_4

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.02.2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 року

у справі № 810/251/14-а

за позовом ОСОБА_4

до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 18.02.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 1 частини першої ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення 30.04.2013 року № , яким позивачу згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок у розмірі 28 337, 44 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 на праві власності належать земельні ділянки, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки.

Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Земельні ділянки розташовані на території Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області, за межами населених пунктів, згідно довідок Наливайківської сільської ради шостого скликання Макарівського району Київської області.

Спір у даній справі виник на підставі доводів позивача про неправомірне нарахування податкових зобов'язань, оскільки земельні ділянки, що належать їй на праві власності, є сільськогосподарськими угіддями.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сума земельного податку визначалась податковим органом на підставі п. 277.1 ст. 277 Податкового кодексу України, яким передбачено, що ставка податку за один гектар несільськогосподарських угідь, зайнятих господарськими будівлями (спорудами), встановлюється у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Судами попередніх інстанцій вірно відхилено доводи позивача щодо обов'язку застосування податковим органом ставки податку за земельні ділянки, передбаченого п. 272.2 ст. 272 Податкового кодексу України.

Відповідно п. 272.1.1 п. 271.1 ст. 272 Податкового кодексу України ставки податку за один гектар сільськогосподарських угідь встановлюються у відсотках від їх нормативної грошової оцінки у розмірі 0,1 для ріллі, сіножатей та пасовищ.

Згідно із п. 272.2 ст. 272 Податкового кодексу України за сільськогосподарські угіддя, що надані в установленому порядку і використовуються за цільовим призначенням, у тому числі військовими сільськогосподарськими підприємствами, незалежно від того, до якої категорії земель вони віднесені, податок справляється за ставками, визначеними пунктом 272.1 цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти до висновку, що для застосування ставки податку, визначеної ст. 272 Податкового кодексу України необхідно використання землі за цільовим призначенням, земельний податок повинен розраховуватись у відсотках від нормативної грошової оцінки землі.

Оскільки судами встановлено, що землі, належні позивачу, не можуть бути віднесені до сільськогосподарських угідь, оскільки вони не є землями сільськогосподарського призначення, тому вірним є висновок судів щодо правомірного нарахування позивачу податкового зобов'язання з земельного податку.

Посилання позивача на те, що земельні ділянки складаються з ріллі, а рілля належить до сільськогосподарських угідь та те, що на земельних ділянках не розміщено господарських будівель (споруд), судом касаційної інстанції відхиляються, оскільки відсутність на земельних ділянках будівель не змінює їх цільового призначення.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено обґрунтовані рішення, які постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.02.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 року у справі № 810/251/14-а за позовом ОСОБА_4 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук