Справа № 804/1592/15
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2015 р. Справа № 804/1592/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії, -
20 січня 2015р. до суду надійшов даний адміністративний позов, у якому позивач просить:
визнати неправомірними дії Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо відмови у реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинській у м. Донецьку на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року.
скасувати Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 18526828 від 05.01.2015 р.
зобов'язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати право власності на 1/2 частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинській у м. Донецьку відповідно до Рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року за ОСОБА_2.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що ОСОБА_2 Миколаєвна (далі за тексом позивач) звернулась до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі за текстом відповідач) з заявою щодо реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішенням відповідача від 05.01.2015 року було відмовлено в вище зазначеному зверненні. Позивач вважає, що рішення відповідача протиправно та не відповідає чинному законодавству і підлягає скасуванню.
Позивача в судове засідання не зявився надав клопотання про слухання справи без його участі.
не заперечував проти розгляду справи у письмовому провадженні.
Представник відповідача в судове засідання не зявився надав клопотання про слухання справи без його участі.
Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищевказане, суд ухвалив розглянути справу у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, судом були встановлені наступні обставини.
З метою виконання чинного законодавства щодо реєстрації права власності на нерухоме майно позивач звернувся із відповідною заявою про реєстрації права власності до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.
06.01.2015 року мені було вручено Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 18526828 від 05.01.2015 р.
Серед підстав для відмови у реєстрації прав на нерухоме майно, реєстратор зазначив: що в рішенні Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року визнано право власності на житловий будинок, а за даною адресою знаходяться ще й надвірні побудови, в технічному паспорті відсутні роки побудови надвірних прибудов, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації вищевказаного обєкта, не надано попередній правовстановлюючий документ.
Також, судом були досліджені письмові докази, а саме: копія рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 18526828 від 05.01.2015 року копія рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року, копія паспорту позивача, копія ідентифікаційного коду позивача, копія договору купівлі продажу від 30 січня 2002 року з реєстраційним посвідченням, копія технічного паспорту на домоволодіння, копія облікової справи.
Дослідивши матеріали справи та подані до суду докази з урахуванням заперечення до позову, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд встановив таке.
Згідно п. 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 , під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) повязує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 "Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень": під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.
Також приписами ч. 4 ст. 15 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що: державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Як зазначає відповідач у запереченні а саме, що позивачем було надано рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 р., згідно якого за ОСОБА_2 визнається право власності на 1/2 частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинська, м. Донецька.
Натомість відповідно до технічного паспорта б/н від 17.01.2002 р. виданого КП бюро технічної інвентаризації м. Донецька за даною адресою знаходиться не тільки житловий будинок, а ще й наддвірні прибудови.
Отже при розгляді заяви відповідачу стало не зрозумілим на що саме визнано право власності на житловий будинок або на житловий будинок і надвірні прибудови.
У законодавстві України під житловим будинком розуміється будівля капітального типу, призначена для постійного проживання громадян. Житловий будинок нерозривною пов'язаний із землею та іншим нерухомим майном і тому право приватної власності на жилий будинок включає додаткові будівлі як складники одного об'єкта.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» N 7 від 04.10.91, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 p., розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку).
Таким чином, можна зробити висновок, що господарські побудови, а саме літня кухня літ. Б, гараж літ. Г, сарай літ. В, убиральня літ. Д, сарай літ. Е, зливна яма літ. О, огородження № 1-4, замощення 1 (згідно технічного паспорту) не є окремими обєктами права власності, складають із будинком одне ціле, є приналежністю до головної речі (будинку), не підлягають окремому зазначенню (виділенню) у резолютивній частині рішення суду, а тому не зазначення вказаних будівель у рішенні суду не є підставою для відмови у реєстрації права власності як на 1/2 житлового будинку, так і на 1/2 вказаних господарських прибудов.
Рішенням суду встановлено, що житловий будинок разом із надвірними побудовами був придбаний під час шлюбу, рішенням суду підтверджено та визнано право спільної сумісної власності на вказане майно, а тому доводи державного реєстратора є неспроможними. Таким чином, рішення суду повністю відповідає чинному законодавству, в т.ч. вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо вимог ст. 17 вказаного Закону, а ст. 24 не містить такої підстави для відмови у реєстрації права власності на житловий будинок як відсутність у правовстановлюючому документі відомостей про господарські надвірні побудови.

Згідно ч. 2 п. 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, у разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого обєкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-ІУ, передбачено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 30 січня 2002 року, зареєстрованого на Товарній Біржі «Українська-Донецьк» за реєстраційним номером № 000376, право власності зареєстровано 15 лютого 2002 року у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» у реєстраційній книзі 41Ак-33 за № 22131, вказані надвірні побудови, а саме літня кухня літ. Б, гараж літ. Г, сарай літ. В, убиральня літ. Д, сарай літ. Е, зливна яма літ. О, огородження № 1-4, замощення І (згідно технічного паспорту) були побудовані попереднім власником.

Відповідно до абз. 16 п. 10 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року, матеріали конструктивних елементів та рік побудови будинків, господарських будівель і споруд вказує замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом.

Враховуючи той факт, що технічний паспорт не змінювався з моменту складання за замовленням першого власника, обовязок зазначення років побудови господарських прибудов був покладений на першого власника та особу, яка складала зазначений технічний паспорт. На цей час неможливо визначити роки побудови вказаних споруд без проведення спеціальної будівельної експертизи. Але проведення такої експертизи є недоцільним та взагалі непотрібним, адже наявність або відсутність у технічній документації інформації про роки побудови споруд жодним чином не впливає на реєстрацію права власності. Більше того правовстановлюючим документом на підставі якого здійснюється державна реєстрація є рішення суду, а не технічна документація.

Крім того, ані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 не передбачено ані обовязку визначення років побудови господарських споруд, ані зазначено такої підстави для відмови у реєстрації права власності на житловий будинок із господарськими спорудами.

Право власності на житловий будинок із господарськими спорудами № 60 по вул. Буковинській у м. Донецьку, придбаним за Договором купівлі-продажу від 30 січня 2002 року, зареєстрованого на Товарній Біржі «Українська-Донецьк» за реєстраційним номером № 000376, зареєстровано 15 лютого 2002 року у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» у реєстраційній книзі 41Ак-33 за № 22131, про що свідчить реєстраційне посвідчення, видане відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 р. N 7/5, що діяло на час такої реєстрації права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Таким чином, відсутність запису про реєстрацію права власності в електронному реєстрі прав власності та їх обтяжень не є підставою для відмови у реєстрації права власності на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року.

У зв'язку з вище наведеним враховуючи встановленні судом обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем було здійснено порушення щодо винесення рішення про відмову у реєстрації право власності у звяку з чим були порушені права позивача.

Відповідно ч.2 ст.11 Кодексу Адміністративно судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно позовних вимог позивач просить зобов'язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати право власності на 1/2 частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинській у м. Донецьку відповідно до Рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року за ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно вище зазначеного відповідачу треба розглянути заяву позивача про реєстрацію права власності на ? частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинський у м. Донецьку та виконати в рамках своїх повноважень перевірку документів відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», щодо видачі відповідного рішення державної реєстрації прав на нерухоме майно та розглянути питання видачі відповідних документів.

Отже, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд вважає за доцільне зобов'язати відповідача до подання до суду звіту про виконання такого рішення.

Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо відмови у реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинській у м. Донецьку на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Донецька по справі № 2/260/551/2014 від 01.04.2014 року.

Скасувати Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 18526828 від 05.01.2015 р.

Зобовязати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції розглянути та прийняти рішення щодо заяви ОСОБА_2 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку № 60 по вул. Буковинській у м. Донецьку та виконати в рамках своїх повноважень перевірку документів відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», щодо видачі відповідного рішення державної реєстрації прав на нерухоме майно та розглянути питання видачі відповідних документів.

Зобов'язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції у місячний термін з дня набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, подати звіт до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про виконання судового рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України у сумі 73 (сімдесят три)грн. 08 коп.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_1