Справа № 2-а-1/11
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2-а-1/11 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

22 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гнідіній М.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), в якому просив:

- поновити його на роботі з 30 січня 2007 року на посаді спеціаліста І категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, а якщо суд скасує розпорядження № 206-к від 25 травня 2006 року на посаді спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року, з оплатою вимушеного прогулу з 30 січня 2007 року по час поновлення на роботі та відшкодуванням моральної шкоди в розмірі 2000000 грн.;

- скасувати розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 січня 2007 року № 40-к, від 24 квітня 2007 року № 172-к, від 6 березня 2007 року № 101-к, від 25 травня 2006 року № 206-к повністю, а розпорядження від 24 березня 2006 року № 484, від 1 листопада 2006 року № 1920 - в частині, що стосується управління економіки та розвитку району, та інші незаконні розпорядження та акти, що мають відношення до нього, про які йому не відомо;

- скасувати розпорядження відповідача від 17 березня 2006 року № 429, від 27 квітня 2006 року № 688, від 4 жовтня 2006 року № 1731, 28 листопада 2006 року № 2184 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації», від 30 січня 2007 року № 158, від 12 лютого 2007 року № 223 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації»;

- зобов'язати відповідача призначити його з кадрового резерву з 2 жовтня 2006 року на вакантну посаду головного спеціаліста відділу (сектору) розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури;

- стягнути з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації надбавки, встановлені розпорядженнями № 116-к від 11 березня 2004 року і № 122-к від 31 березня 2006 року, надбавки за ранг та вислугу років, щомісячні премії до заробітної плати, заборгованість по оплаті основної та додаткової відпусток, лікарняних, матеріальних допомог на оздоровлення та соціально-побутові потреби, премії до свят та визначних дат, премію за підсумками роботи за 2006 рік;

- зобов'язати відповідача надати йому основну та додаткові відпустки за період з 30 січня 2007 року по час видачі розпорядження про поновлення на роботі;

Постановою Бородянського районного суду Київської області від 22 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2015 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, крім її мотивувальної частини щодо пропуску строку на звернення до суду та роз'єднати позовні вимоги в окремі провадження з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального та процесуального права, неповно встановив обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 12 січня 2004 року працював у Святошинській районній у м. Києві державній адміністрації на посаді спеціаліста І категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району.

Розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 березня 2006 року №429 «Про введення в дію штатного розпису держадміністрації», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», введено в дію з 01 січня 2006 року штатний розпис працівників апарату та інших управлінь, відділів Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Святошинської районної у місті Києві Ради IV скликання двадцять третьої сесії від 21 березня 2006 року № 432 внесено зміни до структури виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради - Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, і згідно з додатком до нього до структури входить відділ економіки та розвитку району, в тому числі, сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

Розпорядженням від 24 березня 2006 року № 484 відповідно до постанови КМ України від 09 березня 2006 року № 268 та рішення Святошинської районної у м. Києві ради ІУ скликання XXIII сесії від 21 березня 2006 року № 432 внесено зміни до структури Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації та штатний розпис, реорганізовано управління економіки та розвитку району у відділ економіки та розвитку району, в тому числі відділ розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури у сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

27 березня 2006 року позивача попереджено про можливе звільнення.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 27 квітня 2006 року № 688 введено в дію штатний розпис з 1 квітня 2006 року, згідно з яким фонд місячної заробітної плати спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району не змінився.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 25 травня 2006 року №206-к позивача спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району призначено за переведенням, на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року з посадовим окладом 460 грн., із збереженням раніше встановлених йому надбавок.

Розпорядженням від 22 травня 2007 року № 83-к в розпорядження від 25 травня 2006 року № 206-к «Про призначення ОСОБА_4, ОСОБА_2», внесено доповнення, зокрема преамбулу викладено в такій редакції «Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 березня 2006 року №484 «Про внесення змін в структуру виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради - Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації».

Розпорядженням голови Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2006 року № 1745, затверджене «Положення про матеріальне стимулювання», згідно з п.3.1. якого преміювання у 2006 році проводиться відповідно до особистого вкладу в загальні результати роботи.

Святошинською районною у місті Києві радою V скликання третьої сесії прийнято рішення від 31 жовтня 2006 року № 43 «Про затвердження структури та загальної чисельності виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради (Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації), відповідно до додатку № 1 до зазначеного рішення, до структури Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації входить відділ економіки, в складі якого відсутній сектор.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 01 листопада 2006 року № 1920 «Про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників держадміністрацій», відповідно до ст.47 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та на виконання рішення третьої сесії Святошинської районної у м. Києві ради V скликання від 31 жовтня 2006 року №43 «Про затвердження структури та загальної чисельності виконавчого органу Святошинської районної у м. Києві ради (Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації)», внесено зміни в структуру та штатний розпис виконавчого органу Святошинської у м. Києві державної адміністрації з 1 січня 2007 року, зокрема ліквідовано в складі відділу економіки та розвитку району - сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури.

Згідно додатку №1 до зазначеного розпорядження, затверджено структуру та чисельність працівників апарату на рік, та згідно з додатком двох працівників Святошинської державної адміністрації попереджено про їх можливе наступне вивільнення.

Начальником відділу кадрової роботи, начальником відділу економіки та розвитку району, завідуючою сектору комплексного аналізу 01 листопада 2006 року складено акт про те, що ОСОБА_2 відмовився від підпису в попередженні про можливе наступне вивільнення працівників держадміністрації.

Згідно розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 23 січня 2007 року №32-к «Про проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації покладених на них завдань і обов'язків за підсумками роботи у 2006 року», зокрема п. З зазначено, що заповнені бланки щорічної оцінки необхідно надати до 24 лютого 2007 року.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 30 січня 2007 року № 40-к «Про переміщення», відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України та розпорядження від 1 листопада 2006 року №1920 «Про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників держадміністрації», позивача спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури переміщено у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста 1 категорії з 30 січня 2007 року з посадовим окладом 460 грн., із збереженням раніше встановлених надбавок.

З акта від 2 лютого 2007 року вбачається, що позивач відмовився від підпису про ознайомлення із розпорядженням про переміщення.

6 березня 2007 року позивачу оголошено догану за невиконання обов'язків спеціаліста 1 категорії відділу економіки та розвитку району.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 24 квітня 2007 року №172-к позивача спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району, звільнено з займаної посади 24 квітня 2007 року згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 30 січня 2007 року № 40-к «Про переміщення ОСОБА_2» втратило чинність.

Вважаючи вищевказані рішення відповідача такими, що порушують його право на працю, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні рішення прийняті відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, що передбачені законодавством.

Перевіряючи наведений висновок суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2015 року зазначено, що вирішуючи позовні вимоги за 2006 рік, як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій не врахували вимог статей 99, 100 КАС України щодо строку звернення до суду та застосування наслідків його пропуску.

Надаючи оцінку дотриманню позивачем строку на звернення з даним позовом до суду, суд першої інстанції зазначив, що диспозиція ст. 99 КАС України початок перебігу строку звернення до суду пов'язує із обізнаністю особи (позивача) про порушення його прав, свобод та інтересів, оскільки порушення своїх прав згадуваними розпорядженнями позивач пов'язує із незаконним, на його думку звільненням, а тому позивачем не порушено строк звернення до суду з вимогами про скасування розпоряджень № 206-к від 25 травня 2006 року, № 484 від 24 березня 2006 року, № 1920 від 1 листопада 2006 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на підстави для скасування вказаних розпоряджень, зазначені позивачем у позові, що ґрунтуються на порушенні його трудових прав, про які останньому стало відомо після звільнення 24 квітня 2007 року.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України в редакції на час звернення позивача до суду для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 99 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи і Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зважаючи, що позов подано до суду 29 травня 2007 року, позивачем дотримано строк на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Зі змісту оскаржуваних розпоряджень відповідача вбачається, що вказані розпорядження, якими врегульовано питання структури та штатного розпису районної державної адміністрації, прийняті на виконання рішень Святошинської районної в м. Києві ради та постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», які на час розгляду даної справи не скасовані та є чинними.

Посилання апеляційної скарги позивача на ту обставину, що спірні розпорядження сфальсифіковані колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які могли б підтвердити вказану обставину, як то звернення до правоохоронних органів та результати розгляду таких звернень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування розпорядження №484 від 24 березня 2006 року, розпорядження від 27 квітня 2006 року № 688, розпорядження №1731 від 4 жовтня 2006 року, розпорядження № 1920 від 1 листопада 2006 року та розпорядження № 158 від 30 січня 2007 року.

Перевіряючи на відповідність вимогам Закону розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 25 травня 2006 року №206-к, згідно з яким позивача спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району призначено за переведенням на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури з 26 травня 2006 року з посадовим окладом 460 грн., із збереженням раніше встановлених йому надбавок, колегія суддів виходить з наступного.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Порядок переведення на іншу роботу врегульовано ст. 32 КЗпП України, якою встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, переведення позивача 25.05.2006 на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відбулося за його заявою з відповідним повідомленням останнього за 2 місяці - 27.03.2006.

Таким чином, переведення відбулося у відповідності з вимогами КЗпП України.

Згідно з розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 30 січня 2007 року № 40-к «Про переміщення» відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України позивача спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури переміщено у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста 1 категорії з 30 січня 2007 року з посадовим окладом 460 грн., із збереженням раніше встановлених надбавок. Від підпису про ознайомлення із вказаним наказом позивач відмовився.

Статтею 32 КЗпП Укаїни передбачено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 01 листопада 2006 року № 1920 «Про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників держадміністрацій», відповідно до ст. 47 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» внесено зміни в структуру та штатний розпис виконавчого органу Святошинської у м. Києві державної адміністрації з 1 січня 2007 року, зокрема ліквідовано в складі відділу економіки та розвитку району - сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, затверджено структуру та чисельність працівників апарату на рік, та згідно з додатком 2 працівників Святошинської державної адміністрації попереджено про їх можливе наступне вивільнення.

Позивача було попереджено про можливе вивільнення працівників, проте ОСОБА_2 відмовився від підпису, про що складено акт від 01.11.2006.

З огляду на те, що переміщення позивача відбулося в тій же установі та в межах кваліфікації, спеціальності, враховуючи попередження про зміну істотних умов праці в листопаді 2006 року, згода останнього на таке переміщення не вимагалася.

Зважаючи на ту обставину, що позивач був не згодний із переміщенням, на підставі ст. 32 КЗпП України, якою встановлено, що якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу, розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві від 24 квітня 2007 року №172-к, позивача спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району, звільнено з займаної посади 24 квітня 2007 року, Розпорядження Святошинської РДА у м. Києві від 30 січня 2007 року № 40-к «Про переміщення ОСОБА_2» втратило чинність.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

З матеріалів справи вбачається, що сектор розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, в якому на посаді спеціаліста першої категорії працював позивач, було ліквідовано, а на переміщення в межах установи та продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією останній відмовився, враховуючи попередження про зміну умов праці у встановлений строк, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві № 101-к від 6 березня 2007 року за систематичне невиконання посадових обов'язків та відмову здати щорічну оцінку виконання державним службовцем посадових обов'язків і завдань за 2006 рік позивачу спеціалісту І категорії відділу економіки та розвитку району оголошено догану (на підставі доповідної записки (ті а.с.208), акта від 28 лютого 2007 року про відмову здати щорічну оцінку, акта про відмову дати пояснення).

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України догана - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку, встановленими статтями 148 - 149 цього ж Кодексу.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Факт систематичного невиконання позивачем посадових обов'язків та відмови здати щорічну оцінку підтверджується копіями актів та доповідних (т.1 а.с.193, 195-198, 205, 210, т.2 а.с.84,188).

Позивач відмовлявся здати щорічну оцінку, оскільки був відсутній його керівник, а 6 березня 2007 року (т.1 а.с.210) позивач відмовився надавати пояснення щодо не проходження щорічної оцінки.

З урахуванням положень зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме неналежне виконання позивачем покладених на нього посадових обов'язків та проходження щорічної оцінки, призвело до накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Суд апеляційної інстанції погоджується також і з відсутністю підстав для скасування розпорядження від 28 листопада 2006 року № 2184 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації» (т.2 а.с.148-153), та розпорядження від 12 лютого 2007 року №233 «Про затвердження положення про відділ економіки та розвитку району Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації» (т.2 а.с.142-147) з огляду не встановлення порушення вказаними рішеннями прав позивача.

Вимоги позивача про зобов'язання Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації призначити його з кадрового резерву з 2 жовтня 2006 року на вакантну посаду головного спеціаліста відділу (сектору) розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, не підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, відповідно до звіту про наявність вакантних посад (т.1 а.с. 178) вакантної посади головного спеціаліста сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури станом 1 жовтня 2006 року не було.

Відсутні підстави для стягнення на користь позивача з Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації надбавок, встановлених Розпорядженням № 116-к від 11 березня 2004 року, і розпорядженням № 122-к від 31 березня 2006 року, оскільки розпорядженням від 31 березня 2006 року надбавка встановлена розпорядженням від 11 березня 2004 року була змінена, та протягом 2006-2007 років виплачувалась в повному розмірі.

На час винесення розпорядження №603-к про преміювання (т.1 а.с.216) позивач знаходився на лікарняному, що підтверджується листом від 9 січня 2007 року (т.1 а.с.233) та актом перевірки державним інспектором праці (т.2 а.с.11-16), відповідно до якого, згідно табелів обліку робочого часу позивач знаходився в грудні 2006 року на лікарняному, отже не здійснення преміювання є обґрунтованим.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, похідні вимоги про стягнення надбавки за ранг, надбавки за вислугу років та щомісячної премії до заробітної плати, заборгованості по основній та додатковій відпустках, лікарняних, матеріальної допомоги на оздоровлення на соціально-побутові потреби, премій до свят та визначних дат, премії за підсумками роботи за 2006 рік (з урахуванням інфляції); стягнення за період з 2007 року по 2010 року чотирьох матеріальних допомог на оздоровлення та трьох матеріальних допомог на вирішення соціально-побутових питань; про зобов'язання надати основну та додаткові відпустки за період вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Щодо вимог адміністративного позову про стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн., колегія суддів приходить до висновку, що вказані вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»від 31.03.95 N 4 обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки судом не встановлено наявність протиправних дій відповідача, позивачем не зазначено, з чого останній виходив при визначенні суми моральної шкоди, яку останній просить стягнути, не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди саме у зазначеній сумі, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про стягнення моральної компенсації задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції, крім її мотивувальної частини щодо пропуску строку на звернення до суду та роз'єднати позовні вимоги в окремі провадження з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Такі повноваження в суду апеляційної інстанції відсутні, оскільки не передбачені КАС України.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 167, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 26.10.2015

.

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.