Справа № 815/3552/15
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3552/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., суддів Бойко О.Я., Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом Оуде ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 27.04.2015 року № 340-15, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року № 340-15, зобовязати ОСОБА_2 міграційну службу України прийняти рішення про визнання Оуде ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтовування позовних вимог зазначає, що він є громадянином ОСОБА_3 Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни та не може повернутись до країни своєї громадянської належності. Позивач є мешканцем міста Алеппо, яке є обєктом постійних обстрілів, одним з епіцентрів збройного протистояння. Позивач цілком побоюється стати жертвою не вибіркового обстрілу. Озброєний конфлікт має тривалий характер, однак кожного дня ситуація в рідному місці загострюється, небезпека збільшується, в країні гуманітарна криза, тому позивач був змушений залишити країну проходження в пошуках захисту. Позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу, є людиною миролюбною. Також, позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ситуація загальнопоширеного насилля в ОСОБА_4 враховуючи критерії визначені Європейським судом з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (рішення від 28.06.2011 року, №8319/07 та 11449/07) свідчить про те, що ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним. Отже, його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак ДМСУ при прийнятті оскаржуємого рішення зазначені обставини до уваги не прийняла.

Позивач та представник позивача до судового засідання не зявились. Через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення наданого до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. При цьому зазначив, що відсутня потреба заслухати свідка чи експерта

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у звязку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що Оуде ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3 Арабської Республіки, місце народження м. Дамаск, ОСОБА_4, адреса проживання на період вибуття ОСОБА_4, м. Дамаск, р-н ОСОБА_5 Асад б 2, вул. б/н, буд. 31. За національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин (іслам), має не повну вищу освіту, неодружений, національний НОМЕР_1, виданий Дамаск-Центр 09.02.2012 року Дамаск-Центр.

Позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 20.09.2013 року про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, посилаючись на те, що виїхав із ОСОБА_4 в Україну з метою отримання вищої освіти. В 2013 році позивач закінчив навчання, проте не бажає повертатися в ОСОБА_4 через нестабільну політичну ситуацію та громадянську війну. Він побоюється , що терористичні угрупування можуть змусити його приймати участь у бойових діях. (а.с.115-117).

Наказом Управління №106 від 09.10.2013 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.139).

Згідно особової справи № 2013OD0307 на територію України позивач прибув 11.11.2008 року авіарейсом ОСОБА_4, м. Алеппо Україна, м. Одеса, офіційно, на підставі національного паспорту № 00155247 та візи типу «О».

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку за доцільне відмовити громадянину ОСОБА_3 Арабської Республіки Оуде ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком від 26.03.2015 року (а.с.164-171).

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені позивачем факти щодо побоювання стати жертвою військового конфлікту, в час коли у ОСОБА_4 розгорнулася громадянська війна, не відповідають критеріям статусу біженця та додаткового захисту, крім того причиною виїзду з країни походження був намір отримання вищої освіти, а не громадянська війна.

Також, на думку Управління, аналіз наданих матеріалів із наявною інформацією по країні походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть буди розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні.

Управління вважає, що не має підстав вважати наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Не має серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження позивача, а також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі його повернення на Батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України №340-15 від 27 квітня 2015 року з посиланням на п.1 та 13 частини 1 статтю 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_3 Арабської Республіки Оуде ОСОБА_1 відмовлено (а.с.112). 15.06.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7).

Суд вважає, що рішення ДМС України №340-15 від 06.05.2015 року прийняте на підставі висновку Управління, є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства, протиправним та підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідач ОСОБА_2 міграційна служба України відповідно до Положення про ОСОБА_2 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, ОСОБА_2 міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що відсутні доведені позивачем факти серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину с посиланням, зокрема, на те, що в м. Дамаск Сирія досі проживає родина позивача; позивач не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині.

Проте на думку суду ці обставини не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, у висновку Управлінні у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у ОСОБА_4, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_4 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_4. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Так, як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_4 Оуде ОСОБА_1 останнє місце проживання позивача в країні громадянського походження ОСОБА_4, м. Дамаск, р-н ОСОБА_5 Асад (а.с. 132).

Згідно карти конфлікту в ОСОБА_4, м. Дамаск є однією із територій озброєного конфлікту (а.с. 82-83).

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають ОСОБА_3 Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27.10.2014 року зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 р. «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_3 Арабську Республіку (Редакція II)» ситуація в ОСОБА_4 в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 27.10.2014 року зазначено, що конфлікт у ОСОБА_4 триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в ОСОБА_4 досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія ОСОБА_4, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, ОСОБА_6 і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в обложених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій/

Згідно п.27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для життя і основних свобод позивача, в разі повернення до ОСОБА_4, вважає за необхідне зобовязати відповідача повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_4 Оуде ОСОБА_1 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, ч.6 ст. 128, 159-164, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов Оуде ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №340-15 від 27.04.2015 року та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №340-15 від 27.04.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати ОСОБА_2 міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_4 Оуде ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вирішити питання щодо визнання Оуде ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя О.Я. Бойко

Суддя Г.П. Самойлюк