Справа № 2а-3660/11/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року м. Київ К/9991/91182/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Кохан О.С.

за участю:

представника позивача - Гусарової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року

у справі № 2а-3660/11/2070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрполіс компані»

до Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрполіс компані» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 04 квітня 2011 року № та № .

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року позов був задоволений в повному обсязі. Скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Харкова від 04 квітня 2011 року № та від 04 квітня 2011 року № .

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у Київському районі м. Харкова, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Київському районі м. Харкова провела планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Юрполіс компані» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої був складений акт № 1047/23-506/33901201 від 28 березня 2011 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені: вимоги частини 1 статті 203, статті 215, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ТОВ «Юрполіс компані» з ТОВ «Техно-Асавир»; вимоги підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток у загальній сумі 3162644,00 грн., у тому числі за 1 квартал 2010 року - 92395,00 грн., за 2 квартал 2010 року - 586980,00 грн., за 3 квартал 2010 року - 1142195,00 грн., за 4 квартал 2010 року - 1341074,00 грн.; вимоги підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 2528315,00 грн., у тому числі: за березень 2010 року - 73916,00 грн., за квітень 2010 року - 49000,00 грн., за травень 2010 року - 42000,00 грн., за червень 2010 року - 378584,00 грн., за липень 2010 року - 576987,00 грн., за серпень 2010 року - 98187,00 грн., за вересень 2010 року - 236782,00 грн., за жовтень 2010 року - 363280,00 грн., за листопад 2010 року - 249863,00 грн., за грудень 2010 року - 459716,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що позивач неправомірно включив до складу валових відповідного податкового періоду вартість придбаних у ТОВ «Техно-Асавир» запчастин та інформаційно-консультаційних послуг (на підставі договору співпраці від 02 січня 2010 року без номера), а податок на додану вартість, сплачений у складі такої вартості, - до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду, з огляду на те, що: згідно довідки ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова від 21 березня 2011 року № 139/23-02-05/36457640 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Техно-Асавир» щодо підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Юрполіс компані» за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року» встановити місцезнаходження та провести зустрічну перевірку ТОВ «Техно-Асавир» немає можливості; позивачем до перевірки не надано підтверджуючих документів щодо вантажно-розвантажувальних робіт, місця зберігання та умов транспортування запчастин, товарно-транспортних накладних. Вказані обставини слугували підставою для висновку органу державної податкової служби про те, що фінансово-господарські операції між позивачем та ТОВ «Техно-Асавир» не спрямовані на реальне настання правових наслідків та є нікчемними.

04 квітня 2011 року ДПІ у Київському районі м. Харкова на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила ТОВ «Юрполіс компані» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток на 3953305,00 грн., у тому числі: 3162644,00 грн. - за основним платежем, 790661,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

04 квітня 2011 року ДПІ у Київському районі м. Харкова на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила ТОВ «Юрполіс компані» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на 3160393,80 грн., у тому числі: 2528315,00 грн. - за основним платежем, 632078,80 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, з посиланням на обставини, встановлені у рішення Господарського суду Харківської області від 03 березня 2011 року у справі № 5023/1137/11, виходив з того, що позивач правомірно включив до складу валових витрат відповідного податкового періоду вартість придбаних у ТОВ «Техно-Асавир» запчастин та інформаційно-консультаційних послуг, а податок на додану вартість, сплачений у складі такої вартості, - до податкового кредиту відповідного податкового періоду на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, оскільки реальність господарських операцій між позивачем та вказаним суб'єктом господарювання підтверджена первинними бухгалтерськими документами, виданими належним чином зареєстрованою юридичною особою та платником податку на додану вартість, з урахуванням того, що придбані у ТОВ «Техно-Асавир» товари (послуги) були реалізовані позивачем іншим суб'єктам господарювання, що також підтверджено відповідними первинними бухгалтерськими документами.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у зв'язку з формуванням платником податку на прибуток і податку на додану вартість, валових витрат та податкового кредиту, регулюються статтею 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За приписами пункту 5.11 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту)

Виходячи з аналізу наведених положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для формування валових витрат є наявність у платника податку - покупця відповідних розрахункових та платіжних документів, а підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки.

Тобто, Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язують виникнення у платника податків права на включення до складу валових витрат вартості придбаних товарів (робіт, послуг), а сплачених ним у складі такої вартості сум податку - до складу податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений.

У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що господарські операції з придбання позивачем у ТОВ «Техно-Асавир» запчастин та інформаційно-консультаційних послуг, мали реальний характер, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: видатковими та податковими накладними, актами здачі-прийому робіт (надання послуг), виписками банку, технічними завданнями та звітами про надання інформаційних та консультаційних послуг на виконання відповідних технічних завдань (т. 1 арк. справи 75-209, т. 2 арк. 1-50), з урахуванням того, факт подальшого використання позивачем отриманих товарів та результатів інформаційно-консультаційних послуг (зокрема, звітів) у власній господарській діяльності підтверджується: договорами, податковими накладними, накладними, звітами про надані послуги, виписками банку, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, актами здачі-прийму наданих послуг (виконаних робіт), актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) тощо (т.2 арк. справи 229-245, т.3 арк. справи 1-239, т.4 арк. справи 1-17).

При цьому, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що відсутність у позивача товарно-транспортних накладних та інших перевізних документів не може слугувати підставою для виключення витрат на оплату вартості товарів зі складу валових витрат та позбавлення позивача права на податковий кредит, оскільки товарно-транспортні накладні є обов'язковими для застосування відправниками та одержувачами вантажів, позаяк є підставою для проведення розрахунків за договором перевезення, тоді як у даному випадку не оцінюється правомірність формування ТОВ «Юрполіс компані» валових витрат та податкового кредиту за операцією з перевезення товарно-матеріальних цінностей.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 03 березня 2011 року у справі № 5023/1137/11 за позовом ТОВ «Юрполіс компані» до ТОВ «Техно-Асавир» про визнання недійсним договору про співпрацю від 02 січня 2010 року у задоволені позову було відмовлено. Зокрема, в мотивувальній частині вказаного рішення було встановлено, що оспорюваний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: внутрішній волі сторін на час укладення угоди, спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання договору про співпрацю від 02 січня 2010 року недійсним (т. 2 арк. справи 221-223).

Крім іншого, колегія суддів вказує, що відповідно до пункту 4.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення перевірок підтвердження отриманих від платника податків (іншої особи) відомостей стосовно відносин з контрагентами та дотримання податкового законодавства, затверджених наказом ДПА України від 01 жовтня 2008 року № 622 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести перевірку контрагента, зокрема у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності контрагента (посадових осіб контрагента) за місцезнаходженням, відповідальний підрозділ не пізніше 2-х робочих днів від дати надходження запиту складає акт «Про неможливість проведення, перевірки контрагента з питань підтвердження отриманих від платника податків (іншої особи) відомостей» (додаток 3) та вживає відповідні заходи, передбачені Порядком взаємодії. Акт «Про неможливість проведення перевірки контрагента з питань підтвердження отриманих від платника податків (іншої особи) відомостей» реєструється в спеціальному журналі реєстрації актів (додаток 6).

З наведеного слідує, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання складається не за результатами проведення зустрічної звірки чи перевірки суб'єкта господарювання, а у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, з огляду на що зазначений акт може бути лише носієм інформації щодо наявності фактів, які унеможливлюють проведення зустрічної звірки та не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб'єктів господарювання.

Разом з цим, як вказано у довідці ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова від 21 березня 2011 року № 139/23-02-05/36457640, ТОВ «Техно-Асавир» має стан « 0 - основний платник», за даними декларацій з податку на прибуток підприємства (додаток К1/1) та довідок по формі 1ДФ мало основні фонди та трудові ресурси (т.1 арк. справи 31, 34).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у Київському районі м. Харкова підлягає залишенню без задоволення, а постанова Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна