Справа № 813/1900/14
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015р. Справа № 876/7439/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (позивача у справі): не з'явився

відповідача у справі: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.Львів

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. у справі №813/1900/14

за позовом ОСОБА_1, м.Львів

до Державної інспекції сільського господарства в Львівській області, м.Львів

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2014р. позивач: ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної інспекції сільського господарства в Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив поновити його на посаді головного спеціаліста - державного інспектора відділу технічного нагляду управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки Державної інспекції сільського господарства в Львівській області; стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Львівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2014р. до дня поновлення на роботі; стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000,00грн.

Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що при звільненні його із займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України, відповідачем не враховано положення ст.149 КЗпП України, а саме: не відібрано письмових пояснень, не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Крім того, позивач вважає, що незаконним звільненням йому спричинено душевні страждання, тому просить стягнути моральну шкоду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2014р. у справі №813/1900/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014р., у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.2015р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2014р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.5 ст.227 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Скасовуючи постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2014р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014р., суд касаційної інстанції керувався тим, що вказуючи на законність звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили поважності причин його відсутності на робочому місці 25.01.2014р., та чи було обізнане керівництво позивача про причини такої відсутності, що вказує на передчасність висновків про вчинення позивачем прогулу. Крім того, в обґрунтування позову позивач вказував на те, що в акті від 25.01.2014р. було зафіксовано його відсутність на робочому місці з 09.00год. до 16.45год., в той час як звільнено позивача було того ж дня (у позаробочий час) без відібрання будь-яких пояснень. Втім, відповідач та суди в своїх рішеннях не навели мотивів, які слугували б підставою для не врахування зазначених обставин.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. у справі №813/1900/14 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що зазначені позивачем причини відсутності на роботі протягом цілого робочого дня 25.01.2014р. не є поважними, тому у відповідача були підстави для звільнення ОСОБА_1, згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Суд першої інстанції зазначив, що при прийнятті рішення про звільнення позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та перед винесенням оскаржуваного наказу №29-К від 25.01.2014р., відповідачем не відібрано у позивача письмових пояснень про причини відсутності його на роботі. Таким чином, відповідачем порушено порядок притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення його з займаної посади. Разом з цим, як зазначено судом першої інстанції в постанові, при наявності достатніх доказів неповажності причин відсутності працівника на робочому місці, вказана обставина не може бути достатньою та самостійною (єдиною) підставою для скасування наказу про звільнення працівника за прогул та поновлення його на посаді. Визначення причин відсутності працівника на роботі поважними може здійснюватись як безпосередньо роботодавцем, так і органом, до якого оскаржується накладення дисциплінарного стягнення, зокрема, судом.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач у справі: ОСОБА_1, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю з'ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що процедура звільнення позивача з посади була грубо порушена, зокрема, від нього не отримали письмові пояснення, про звільнення його було повідомлено під час тимчасової непрацездатності рекомендованим листом, в якому позивача запросили для того, щоб отримати трудову книжку. Апелянт вважає, що відповідач у справі повинен був дочекатись виходу позивача на робоче місце та отримати пояснення про причини його відсутності на роботі, оскільки дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше 1 місяця з дня його виявлення. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що 25.01.2015р. він був відсутній на робочому місці з поважних причин, оскільки повинен був отримати від Львівської міської ради підтверджуючі документи про проходження стажування.

21.08.2015р. на адресу Львівського апеляційного адміністративного суду від Державної інспекції сільського господарства в Львівській області надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому відповідач у справі зазначив, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними, постанова Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. ухвалена відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. залишити без змін.

У судове засідання Львівського апеляційного адміністративного суду 19.10.2015р. сторони не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає можливим розглянути справу без їх участі та, відповідно до вимог ч.1 ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, колегією суддів встановлено наступне:

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем причини відсутності на роботі протягом цілого робочого дня 25.01.2014р. не є поважними, а порушення порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення не може бути достатньою та самостійною (єдиною) підставою для скасування наказу про звільнення працівника за прогул та поновлення його на посаді.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, листом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №148/9-8 від 17.01.2014р., який направлений на адресу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, було погоджено стажування ОСОБА_1 в період з 20.01.2014р. по 24.01.2014р. (а.с.117).

Наказом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №16-А від 09.12.2013р. "Про перенесення робочих днів у 2014 році", робочий день з п'ятниці 03.01.2014р. перенесено на суботу 25.01.2014р. (а.с.98).

Наказом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 25.01.2014р. №29-К "Про звільнення ОСОБА_1." звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста - державного інспектора відділу технічного нагляду управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки, 25.01.2014р. за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України (а.с.14). Зі змістом наказу №29-К позивач ознайомився 06.02.2014р., про що свідчить його особистий підпис на наказі.

Підставою для прийняття вищевказаного наказу була доповідна записка начальника управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки ОСОБА_2 від 25.01.2014р. (а.с.54) та акт від 25.01.2014р. (а.с.55).

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення з цієї підстави допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Оцінка поважності причин здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Виходячи з системного аналізу норм КЗпП України та положень п.24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, яким поведінка працівника кваліфікується як порушення трудової дисципліни лише за наявності його вини, поважними причинами прогулу слід вважати причини, що виключають вину працівника. При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Матеріалами справи, зокрема, копією Журналу виходу на роботу (а.с.56-59), копією Доповідної записки ОСОБА_2 від 25.01.2014р. (а.с.54) та Актом від 25.01.2014р. підтверджується те, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 09год. 00хв. до 16год. 45хв. 25.01.2014р.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992р. (надалі - Постанова Пленуму), на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до п.18 вказаної Постанови, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Пунктом 24 Постанови Пленуму визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до вимог п.22 Постанови Пленуму, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за змістом п.18 Постанови Пленуму, підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Згідно із вимогами ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Частиною 7 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників та державних службовців Державної інспекції сільського господарства в Львівській області (Держсільгоспінспекція в Львівській області) (надалі - Правила), затверджених Протоколом загальних зборів трудового колективу Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 07.05.2012р. №1 (а.с.99-104), передбачено відповідальність працівників за порушення Правил.

Зокрема, пунктом 7.1. Правил визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один із таких заходів стягнення: догана; звільнення. До державних службовців, крім зазначених стягнень, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або призначення на вищу посаду. Стягнення застосовується у порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 7.3. Правил передбачено, що звільнення як дисциплінарне стягнення може бути застосоване за прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України).

Відповідно до вимог п.7.4. Правил, перед застосуванням дисциплінарного стягнення від працівника вимагається письмове пояснення проступку.

Згідно із вимогами п.7.5. Правил, при визначенні виду дисциплінарного стягнення начальник Держсільгоспінспекції враховує ступінь тяжкості вчиненого проступку й заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає, що в процесі прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та перед винесенням наказу №29-К "Про звільнення ОСОБА_1.", відповідачем було порушено порядок притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема, відповідачем не відібрано в ОСОБА_1 письмових пояснень про причини відсутності його на роботі; при обранні виду дисциплінарного стягнення не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Оцінюючи поважність причин відсутності позивача на роботі 25.01.2014р., колегія суддів апеляційного адміністративного суду керується наступними обставин справи:

ОСОБА_1 в адміністративному позові та в апеляційній скарзі обґрунтовує поважність причин відсутності на робочому місці 25.01.2014р. необхідністю отримання ним від Львівської міської ради підтверджуючих документів про проходження стажування, зокрема відгуку та довідки Департаменту житлового господарства та інфраструктури за результатами стажування.

Матеріалами справи підтверджується, що листом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №148/9-8 від 17.01.2014р., який направлено на адресу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, було погоджено стажування ОСОБА_1 в період з 20.01.2014р. по 24.01.2014р.

Наказом в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №13-к від 20.01.2014р. позивача зараховано на стажування на посаді головного спеціаліста Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

Довідкою Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №25-вих-50 від 27.01.2014р. підтверджується, що ОСОБА_1 з 20.01.2014р. по 24.01.2014р. включно проходив стажування на посаді головного спеціаліста Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

Враховуючи те, що Наказом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №16-А від 09.12.2013р. "Про перенесення робочих днів у 2014 році", робочий день з п'ятниці 03.01.2014р. перенесено на суботу 25.01.2014р., 25.01.2014р. позивачу необхідно було приступити до виконання обов'язків за основним місцем праці.

Відповідно до вимог п.4 Положення про стажування у державних органах, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України №804 від 01.12.1994р. (надалі - Положення), стажування працівника проводиться з відривом від основної роботи. За працівником, направленим на стажування, зберігається його посада та заробітна плата за основним місцем роботи з подальшим урахуванням змін розміру мінімальної заробітної плати відповідно до чинного законодавства.

На період стажування в державному органі за стажистом закріплюється державний службовець, відповідальний за стажування.

Зміст стажування визначається індивідуальним планом, що затверджується керівником структурного підрозділу органу, де проводиться стажування (п.5 Положення).

Відповідно до вимог п.6 Положення, стажист за час проходження стажування повинен виконати індивідуальний план стажування. Після закінчення стажування стажист подає керівництву державного органу доповідну записку про стажування з висновками керівника структурного підрозділу щодо можливості використання стажиста на державній службі, а за основним місцем роботи - стислий письмовий звіт.

За результатами стажування у державному органі стажисту видається довідка для подання за основним місцем роботи (п.7 Положення).

Матеріалами справи підтверджується, що відгук за результатами стажування позивача складений та підписаний начальником юридичного відділу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 25.01.2014р.; довідка за результатами стажування ОСОБА_1 складена та підписана в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 27.01.2014р., тобто під час тимчасової непрацездатності позивача та без його участі.

Таким чином, колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем причини відсутності на роботі протягом цілого робочого дня 25.01.2014р. не є поважними, оскільки особиста участь стажиста при складанні висновку про можливість використання стажиста на державній службі, затвердженні його керівником стажування та видачі довідки про стажування для подання її за місцем праці не є необхідною.

Крім того, доповідна записка ОСОБА_3 від 25.01.2014р., яка була підставою для прийняття наказу Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 25.01.2014р. №29-К "Про звільнення ОСОБА_1.", спростовує доводи позивача про обізнаність керівництва про причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 25.01.2014р.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що в акті від 25.01.2014р. було зафіксовано його відсутність на робочому місці з 09.00год. до 16.45год., в той час як звільнено позивача було того ж дня (у позаробочий час), колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає наступне:

Як вже було зазначено, Наказом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №16-А від 09.12.2013р. "Про перенесення робочих днів у 2014 році", робочий день з п'ятниці 03.01.2014р. перенесено на суботу 25.01.2014р.

Відповідно до вимог ст.51 КЗпП України, напередодні святкових і неробочих днів тривалість роботи працівників, крім працівників, зазначених у ст.51 цього Кодексу, скорочується на одну годину як при п'ятиденному, так і при шестиденному робочому тижні.

Частиною 2 п.3.1. Правил (а.с.99-104) передбачено, що відповідно до діючого режиму роботи в Держсільгоспінспекції встановлено п'ятиденний робочий тиждень і такий трудовий розпорядок: - початок роботи протягом тижня - о 09.00год.; - перерва на обід з 13.00год. до 13.45год. - протягом тижня; кінець робочого дня в понеділок, вівторок, середу та четвер - о 18.00год, в п'ятницю - о 16.45год.; напередодні святкових днів кінець робочого дня скорочено на одну годину.

Доповідною запискою ОСОБА_2 (а.с.54) та актом від 25.01.2014р., підписаним ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.55), встановлено факт відсутності ОСОБА_1 25.01.2014р. на робочому місці з 09.00год. до 16.45год., відтак, колегія суддів апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про те, що вказані документи були складені після 16.45год., тобто в позаробочий час. Відповідно, наказ Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 25.01.2014р. №29-К "Про звільнення ОСОБА_1." також було прийнято в позаробочий час, оскільки вищевказані доповідна записка та акт стали підставою для прийняття наказу.

Пунктом 1.8. Правил (а.с.99-104) правил встановлено, що правила є обов'язковими для всіх працівників Держсільгоспінспекції в Львівській області.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що наказ Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 25.01.2014р. №29-К "Про звільнення ОСОБА_1." було прийнято в позаробочий час, тобто з порушенням трудового законодавств та Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників та державних службовців Державної інспекції сільського господарства в Львівській області.

Виходячи із системного аналізу норм законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, враховуючи неповажність причин відсутності позивача на роботі протягом цілого робочого дня 25.01.2014р., приходить до висновку про незаконність наказу Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 25.01.2014р. №29-К "Про звільнення ОСОБА_1.", у зв'язку з грубим порушенням порядку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, яке полягало у не відібранні в ОСОБА_1 письмових пояснень про причини відсутності його на роботі; при обранні виду дисциплінарного стягнення не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність поновлення порушеного права ОСОБА_1 від незаконного звільнення, шляхом поновлення його на посаді головного спеціаліста - державного інспектора відділу технічного нагляду управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки Державної інспекції сільського господарства в Львівській області, починаючи з 25.01.2014р.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України регламентовано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, в розумінні ст.235 КЗпП України, вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді).

Згідно із вимогами ч.4 п.32 Постанови Пленуму, оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце до постановлення рішення про поновлення на роботі, стягується з роботодавця з розрахунку середнього заробітку працівника, який визначається відповідно до вимог ст.27 Закону "Про оплату праці" та "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100.

Згідно з вказаним Порядком, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці роботи, що передують незаконному звільненню.

Нарахування виплат за вимушений прогул здійснюється шляхом множення середньоденного заробітку (визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів за період вимушеного прогулу.

З довідки Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 29.08.2014р. №5152/20-8 вбачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на день його звільнення складала 2261,00грн., а середньоденна - 105,16грн. (а.с.96).

Період вимушеного прогулу позивача з 25.01.2014р. по 19.10.2015р. становить 434 робочих дні.

Враховуючи вищенаведене, а також положення пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про стягнення з Державної інспекції сільського господарства в Львівській області на користь ОСОБА_1 45639,44грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (434 дні х 105,16грн.). При цьому, з вказаної суми слід відрахувати податки, збори та інші обов'язкові платежі, які утримуються із сум доходу, нарахованого на користь фізичної особи.

Відносно вимоги апелянта (позивача у справі) про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 10000,00грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі ст.237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, керуючись вимогами ст.237-1 цього Кодексу, право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати (Постанова ВСУ №6-23цс12 від 25.04.2012р.).

Враховуючи викладене, колегією суддів апеляційного суду враховано обставини справи, а також вимоги розумності і справедливості, та констатує, що в процесі судового розгляду позивачем не надано жодних доказів того, що у зв'язку із незаконним звільненням відповідачем йому завдано моральних страждань, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відтак, у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00грн. слід відмовити.

Приписами ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись вимогами ст.9 КАС України, суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

За таких обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи дану справу по суті, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим ухвалене судове рішення, на підставі ст.202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. у справі №813/1900/14 за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції сільського господарства в Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задоволити частково.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2015р. у справі №813/1900/14, - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задоволити частково.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 25.01.2014р. №29-К "Про звільнення ОСОБА_1.".

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста - державного інспектора відділу технічного нагляду управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки Державної інспекції сільського господарства в Львівській області, починаючи з 25.01.2014р.

5. Стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Львівській області на користь ОСОБА_1 45639,44грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування належних до сплати податків і платежів.

6. У задоволенні решти позовних вимог позивача відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21.10.2015р.