Справа № 820/8418/15
Суддя: Кучма Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

22.10.2015р. справа №820/8418/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кучми Ю.В.,

за участі:

секретаря судового засідання - Молчанової О.М.,

представників:

позивача - ОСОБА_7,

відповідача - Левченко В.В., Третяка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Харківської митниці Державної фіскальної служби України про визнання недійсною та скасування консультації, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської митниці Державної фіскальної служби України, в якому просив визнати недійсним та скасувати акт індивідуальної дії - консультацію Харківської митниці Державної фіскальної служби України з питань практичного застосування норм митного законодавства, яка оформлена у вигляді листа від 27.07.2015 року; зобов'язати Харківську митницю Державної фіскальної служби України надати ОСОБА_4 нову консультацію з питань, зазначених у запиті ОСОБА_4 про надання консультації з питань практичного застосування окремих норм законодавства України з питань митної справи від 10.07.2015 року, із врахуванням висновків суду.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 вказав, що 10.07.2015 р. він письмово звернувся до Харківської митниці ДФС України із запитом про надання консультації з питань практичного застосування окремих норм законодавства з питань митної справи. Листом від 27.07.2015 р. відповідачем було надано консультацію, в якій викладено позицію митного органу щодо спірного питання. Вважаючи висловлену Харківською митницею позицію такою, що не відповідає вимогам законодавства, позивач звернувся до суду із вимогою про скасування консультації та надання замість неї нової. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги і доводи заявленого позову, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач, Харківська митниця ДФС України, з поданим позовом не погодився, надав свої письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що у спірних правовідносинах митний орган діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а оскаржувана консультація не суперечить нормам митного законодавства і не порушує прав позивача. У судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи заперечень проти позову, просили залишити позовні вимоги без задоволення.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 10.07.2015 р. позивач, ОСОБА_4, звернувся до Харківської митниці ДФС України із письмовим запитом про надання консультації з питань практичного застосування окремих норм законодавства України з питань митної справи.

Зі змісту запиту, копія якого наявна в матеріалах справи, а також з пояснень представника позивача вбачається, що необхідність в отриманні запитуваної консультації була обумовлена наступними обставинами.

26.05.2015 р. дружина ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка в розумінні ст. 4 Митного кодексу України не є резидентом України, ввезла на митну територію України в режимі тимчасового ввезення, строком на 1 рік, автомобіль марки Mersedes S500 (2001 р.в.), який перебуває на обліку в Чеській республіці (державний номер НОМЕР_1). Вказаний автомобіль на праві приватної власності належить позивачеві, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, виданого у Чеській республіці 09.12.2005 р.

Суд зауважує, що стосовно викладених обставин між сторонами відсутній спір, а відтак не вбачається необхідності для витребовування та дослідження відповідних документів.

Позивачем у згаданому запиті на отримання консультації було сформульовано наступні питання: чи має ОСОБА_4 (резидент України) право користуватись транспортним засобом особистого використання, який ввезено на митну територію України в режимі тимчасового ввезення, його дружиною ОСОБА_5 (нерезидентом України) без отримання спеціального дозволу від митного органу; чи необхідно ОСОБА_4 (резиденту України) отримувати дозвіл на право керування транспортним засобом особистого користування, який ввезено на митну територію України в режимі тимчасового ввезення іншим громадянином - нерезидентом України; чи підлягатиме ОСОБА_4 або інші особи адміністративному покаранню за користування транспортним засобом особистого користування, який ввезено на митну територію України в режимі тимчасового ввезення іншим громадянином - нерезидентом України, без отримання спеціального дозволу митного органу.

27.07.2015 р. Харківською митницею було надано ОСОБА_4 консультацію у формі листа, яким позивачеві роз'яснювалося, зокрема, що використання транспортного засобу особистого користування іншою особою, окрім особи, якою такий транспортний засіб ввезено, являє собою використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, відповідальність за що передбачена ст. 485 Митного кодексу України. Також позивачеві повідомлялося, що, на думку митного органу, до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи ст. 380 Митного кодексу України, якою передбачено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб (ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України).

При цьому, суд бере до уваги, що обставини відповідності форми, в якій було надано запитувану консультацію, а також строків її надання вимогам ст. 21 Митного кодексу України позивачем у спірних правовідносинах не оскаржувались, стосовно вказаних обставин відсутній спір, а відтак, з огляду на приписи ст.ст.72 і 76 КАС України відповідність зазначених обставин вимогам закону не підлягає додатковому доказуванню.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд встановив що встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу (ч. 1 ст. 7 Митного кодексу України). Законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів. (ч. 1 ст. 1 Митного кодексу України)

Частиною 1 ст. 21 Митного кодексу України встановлено, що за зверненнями підприємств та громадян, що переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або провадять діяльність, контроль за якою відповідно до цього Кодексу покладено на органи доходів і зборів (заінтересованих осіб), органи доходів і зборів безоплатно надають консультації з питань практичного застосування окремих норм законодавства України з питань державної митної справи.

Консультація з питань практичного застосування окремих норм законодавства України з питань державної митної справи може бути оскаржена до органу вищого рівня в порядку, визначеному главою 4 цього Кодексу, або до суду як правовий акт індивідуальної дії, якщо вона, на думку заінтересованої особи, суперечить нормам відповідного акта законодавства. Визнання судом такої консультації недійсною є підставою для надання нової консультації з урахуванням висновків суду (ч. 6 ст. 21 Митного кодексу України).

Надаючи правову оцінку доводам, викладеним митним органом у спірній консультації, зокрема, по питанню користування тимчасово ввезеним транспортним засобом і необхідності отримання дозволу, суд зазначає наступне.

Частиною1 ст. 380 Митного кодексу України встановлено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

У свою чергу, ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України встановлено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно тими громадянами, які ввезли їх в Україну, для їх особистих потреб, не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані, а також відчужені чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Із вказаних норм національного права України вбачається, що тільки особа-нерезидент, яка здійснила ввезення транспортного засобу (у спірних правовідносинах - дружина позивача) може використовувати на митній території України тимчасово ввезений ним транспортний засіб, для його особистих потреб і не можуть використовуватись для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектований, а також відчужений чи переданий у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що у спірних правовідносинах позивач (резидент України), який ставив питання про наявність у нього права на користування тимчасово ввезеним особою-нерезидентом транспортним засобом, є одночасно власником даного транспортного засобу. Зі змісту права власності, закріпленого ст. 317 Цивільного кодексу України, випливає, що у позивача наявне право і на використання ввезеного транспортного засобу. Проте, для реалізації такого права на території України мають бути дотримані норми національного законодавства щодо митного оформлення транспортних засобів, що ввозяться. Так, згідно ч. 3 ст. 380 Митного кодексу України тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Щодо поставленого в запиті на консультацію питання відповідальності за користування тимчасово ввезеним транспортним засобом суд зазначає, що довід позивача про невідповідність спірної консультації положенням рішення Конституційного суду від 31.03.2015 р. по справі №1-4/2015 не може бути прийнятий, зважаючи на такі обставини.

Дійсно, висновками рішення Конституційного суду України від 31.03.2015 р. по справі №1-4/2015 по справі за конституційним зверненням ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень ч. 4 ст, 469 Митного кодексу України, встановлено, що користування або розпорядження транспортними засобами особистого користування, які поміщені в митний режим тимчасового ввезення на митну територію України, не є адміністративними правопорушенням, передбаченим у ч. 2 ст. 469 Митного кодексу України.

Суд зазначає, що ч. 2 ст. 469 Митного кодексу України встановлено: "Зміна стану товарів, митне оформлення яких не закінчено, або товарів, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем на складі тимчасового зберігання, на складі організації - отримувача гуманітарної допомоги або на митному складі, користування та розпорядження ними без дозволу органу доходів і зборів, а так само невжиття передбачених частиною четвертою статті 204 цього Кодексу заходів щодо товарів, строк тимчасового зберігання яких під митним контролем на складі тимчасового зберігання, на складі організації - отримувача гуманітарної допомоги або на митному складі закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян".

Однак, текст спірної консультації взагалі не містить посилань на наявність у діях, про які запитувалася консультація, складу правопорушення, передбаченого викладеною нормою Митного кодексу.

Натомість, консультація містить посилання на ст. 485 Митного кодексу України, в якій відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів передбачена за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги.

З цього приводу суд також вважає за необхідне зазначити, що суб'єктом адміністративної відповідальності як за викладеним у ст. 485 Митного кодексу України складом правопорушення, так і за ч. 2 ст. 469, виступатиме особа, яка здійснює ввезення транспортного засобу, а не особа, якій транспортний засіб може бути переданий у користування. На даній обставині наголошував також представник митного органу у судовому засіданні. Із викладеного слідує, що надана в консультації відповідь митниці на дане питання жодним чином не порушує прав позивача у сфері публічно-правових відносин.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався, зокрема, на вимоги Конвенції про тимчасове ввезення та Додатків A, B.1 - B.9, C, D та E до неї, прийнятих 26.06.1990 р. у м. Стамбулі, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» від 24.03.2004 р., згідно з якими, на думку, позивача, громадянин-нерезидент, який ввіз транспортний засіб особистого користування на митну територію України і помістив його в митний режим тимчасового ввезення, може передавати цей транспортний засіб у користування третій особі-резиденту. Суд, втім, також не може визнати викладені доводи слушними, з огляду на таке.

Згідно з пунктом "а" статті 5 Додатка С до Конвенції для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком транспортні засоби комерційного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які здійснюють свою діяльність з такої території.

Пункт "b" статті 5 Додатка С до Конвенції передбачає, що для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком транспортні засоби приватного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які постійно проживають на такій території.

Пунктом "а" статті 7 Додатку С до Конвенції передбачено, що незважаючи на положення статті 5 цього Додатка транспортні засоби комерційного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення і які здійснюють свою діяльність на користь останнього, навіть якщо вони зареєстровані або постійно проживають на території тимчасового ввезення.

Відповідно до положень п. "b" ст. 7 Додатку С до Конвенції про тимчасове ввезення, транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Слід зазначити, що Договірними сторонами у розумінні Конвенції, про яку йдеться, є країни, між якими Конвенцію було укладено, а також ті, які приєдналися до неї.

З аналізу викладеної норми міжнародного права вбачається, що остання передбачає право, а не обов'язок в даному випадку Харківської митниці ДФС України, яка у спірних правовідносинах реалізовувала владні управлінські функції від імені Договірної сторони, надати відповідний дозвіл щодо користування особою, яка постійно проживає на території України, правами користувача на тимчасове ввезення, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Проте, як зазначалось вище, норми національного законодавства України забороняють відповідачу надавати таких дозвіл.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оскільки судовим розглядом не встановлено факту невідповідності спірної консультації нормам актів законодавства, а також фактів порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, то позов належить залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Харківської митниці Державної фіскальної служби України про визнання недійсною та скасування консультації, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена 26.10.2015 р.

Суддя Кучма Ю.В.