Справа № 804/7864/15
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"07" жовтня 2015 р. справа № 804/7864/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю представників позивача Черненко Є.І., Русанової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Придніпровська залізниця"

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.07.2015р. у справі №804/7864/15

за позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця"

до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради

про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів, -

встановив:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 38 862 грн. 71 коп. збитків за пільгове переведення пасажирів.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.07.2015р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що позивачем не доведено факту порушення своїх законних прав та охоронюваних законом інтересів в публічно-правових відносинах з відповідачем.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Зокрема, позивач зазначив, що обов'язок відшкодувати збитки за пільговий проїзд покладено на відповідача саме Законом України "Про залізничний транспорт". Договір в даному випадку є лише правовою регламентацією договірних відносин між позивачем та відповідачем і може містити встановлений законодавством обов'язок відповідача компенсувати збитки за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Підпунктом 2.2.1 договору № 3/14 30.01.2014 року "На виплату компенсаційних виплат за пільгове перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян" встановлено обов'язок платника передбачати при формуванні бюджету обсяг коштів, які будуть спрямовані на компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом. Відповідно до п.3.1. цього договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно умов договору сторони несуть

відповідальність у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Чинним законодавством акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили як доказу наявності обов'язку сплатити кошти або ж відсутності такого обов'язку, а у розумінні ст.9, 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами: договором, обліковими формами, тощо.

До матеріалів справи були надані облікові форми з січня по грудень 2014 p., з яких вбачається, що залізниця перевезла на 38 862,71 грн. більше, ніж передбачено зазначеним договором. Саме в облікових формах зазначено фактичну кількість оформлених пільгових проїзних квитків та відповідну недоотриману суму коштів за перевезення фактичної кількості пільговиків.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

В судовому засіданні представники позивача апеляційну скаргу підтримали, просили скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 30.01.2014 року між позивачем в особі начальника Криворізької Дирекції залізничних перевезень Карпенко С.А. та відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, було укладено договір №3/14 "На виплату компенсаційних виплат за пільгове перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян" (далі - Договір №3/14) та додаткові угоди №1 від 04.02.2014 року, №2 від 02.04.2014 року. Згідно Договору №3/14 та додаткових угод запланована сума на компенсації витрат, пов'язаних із перевезенням залізничним транспортом окремих категорій громадян за рахунок коштів з державного бюджету місцевому бюджету на 2014 рік, склала 400 000,00 грн.

Відповідно до п.п. 1.1. та п.п.1.2. Договору №3/14 предметом договору є відносини сторін щодо компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні. Згідно з умовами договору "Перевізник", за власний рахунок, здійснює перевезення окремих категорій громадян, які мають відповідні пільги у залізничному транспорті, згідно до діючого законодавства, а "Платник" здійснює компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян здійснюється на підставі Постанови КМУ від 16.12.2009 року №1359 "Про затвердження розрахунків обсягів компенсаційний виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян".

Згідно з п. 1.3 Договору №3/14 загальна сума цього договору складає 400 000,00 грн.

Згідно доводів позивача, на виконання Договору №3/14 ним було надано послуги з перевезення пільгових категорій громадян за січень - грудень 2014 року на загальну суму 438862,71 грн., з яких відповідачем було компенсовано лише 400 000 грн., залишок заборгованості складає 38 862,71 грн.

28.05.2015 року позивач направ відповідачу претензію ДНЮ-2/147 з вимогою сплатити понесені збитки за перевезення пільгової категорії громадян на суму більшу ніж визначено в Договорі №3/14, а саме в сумі 38 862,71 грн.

11.06.2015 року позивачем отримано листа №2931 від 08.06.2015р., яким відмовлено позивачу у задоволенні зазначеної претензії. Відмова мотивована тим, що згідно з актом звіряння розрахунків від 04.02.2015 року між позивачем та відповідачем станом на 01.01.2015р. зареєстрована кредиторська заборгованість складає 112 903,96 грн. У травні 2015 року вказана заборгованість була погашена в повному обсязі шляхом взаєморозрахунків згідно постанови Кабінету міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій". В межах кошторисних призначень на 2014 рік відповідач повністю розрахувався за пільгові перевезення окремих категорій громадян на залізничному транспорті за 2014 рік, тому у відповідача не має законних підстав для відшкодування 38 862,71 грн. за пільгові перевезення громадян на залізничному транспорті.

За висновком суду першої інстанції, позивач не довів суду невиконання відповідачем в межах бюджетних асигнувань відшкодування збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2014 рік в сумі 38 862,71 грн., тому позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову, з наступних підстав.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ст.2 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму (ч.1 ст.17 КАС України).

Відповідно до п.1 та п.4 ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема:

- спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п.1);

- спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів (п.4).

З позову вбачається, що позивач звертався до адміністративного суду відповідно до п.4 ч.1 ст.17 КАС України, тобто з приводу виконання адміністративного договору.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується позивачем, що Договір №3/14 було укладеного на суму 400 000,00 грн.. Додатковими угодами сума відшкодування в розмірі 400 000,00 грн. за погодженням сторін не збільшувалась.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що зазначена сума компенсації на час розгляду справи була відшкодована позивачу в повному обсязі, тобто умови адміністративного договору були виконані.

Згідно доводів позивача, у 2014 році ним здійснено перевезення пільгових категорій громадян на 38 862 грн. 71 коп. більше, ніж було передбачено адміністративним Договором №3/14, тому зазначена сума підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до положень ст.ст.9, 10 Закону України "Про залізничний транспорт".

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оскільки адміністративний Договір №3/14 було виконано в повному обсязі, то вимога про відшкодування збитків за пільгове переведення пасажирів за 2014 рік в сумі 38 862 грн. 71 коп. може бути заявлена лише одночасно з вимогою стосовно дій, бездіяльності чи рішення суб'єкта владних повноважень щодо нездійснення цього відшкодування позивачу.

В позові позивач не ставить питання про наявність протиправного рішення, дії чи бездіяльності відповідача щодо не здійснення відшкодування збитків за пільгове переведення пасажирів за 2014 рік в сумі 38 862 грн. 71 коп., тому суд не має повноважень щодо вирішення питання про стягнення зазначеної суми з відповідача.

Крім того, відповідно до акту звіряння розрахунків від 04.06.2015 року заборгованість минулих років відповідача, яка залишилась не погашеною на дату складання акту звіряння становить 0 грн. 00 коп. Зазначений акт підписано, зокрема, начальником Криворізької дирекції залізничних перевезень ДП "Придніпровська залізниця" Карпенко С.А. та головним бухгалтером Воловецькою С.В..

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Придніпровська залізниця" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.07.2015р. у справі №804/7864/15 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун