Справа № 826/16095/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Закревській І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий стандарт ділових подорожей" до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий стандарт ділових подорожей" до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення №, № від 27 липня 2015 року.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, співробітниками Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві була проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Новий стандарт ділових подорожей" з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ "Реалторг-Плюс", ТОВ "Вінтерсол", ТОВ "Монрейн" за весь період взаємовідносин.

За результатами перевірки податковим органом було складено Акт від 09 липня 2015 року №312/22-07/32553602, яким встановлено порушення позивачем положень пп. 198.6 статті 198, п.200.1 статті 201 Податкового кодексу України, а саме, занижено суму податку на додану вартість на суму 3 404 298,00 грн.; пп.138.2 статті 138, пп.139.1 статті 139, пп.134 статті 134 Податкового кодексу України, а саме, заниження податку на прибуток на суму 3 272 542,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення - рішення: від 27 липня 2015 року №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 4 255 373,00 грн., в т.ч. за основним платежем 3 404 298,00 грн. та штрафні санкції 851 075,00 грн. та від 27 липня 2015 року, №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 4 090 677,00 грн., в т.ч. за основним платежем 3 272 542,00 грн. та штрафні санкції 818 135,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що в періоді, який перевірявся податковим органом позивач мав господарські правовідносини з ТОВ "Реалторг-Плюс", ТОВ "Вінтерсол", ТОВ "Монрейн".

Так, між Позивачем (Замовник), з однієї сторони, та ТОВ «Реалторг-Плюс» (Виконавець), з іншого боку, укладено договір від 01 червня 2013 року №01-06/13 про обслуговування, а саме: підготовку заходу, зустріч та розміщення в готелях учасників заходу, оренди приміщення, обслуговування заходу.

Також, між Позивачем (Замовник), з однієї сторони, та ТОВ «Вінтерсол» (Виконавець), з іншого боку, укладено договір від 01 жовтня 2012 року №01-10/12 про обслуговування (корпоративні зустрічі, тренінги, конференції, форуми тощо).

Між Позивачем (Замовник), з однієї сторони, та ТОВ «Монрейн» (Виконавець), з іншого боку, укладено договір від 01 червня 2013 року №01-06/13/01 про обслуговування, а саме: підготовку заходу, зустріч та розміщення в готелях учасників заходу, оренди приміщення, обслуговування заходу.

Вищезазначені договори за змістом є ідентичними, а отже не підлягають розгляду окремо. Так, у відповідності п. 1.1 - п. 1.4 Договорів, Виконавець зобов'язується надати послуги з організації заходів Замовника (корпоративні зустрічі, тренінги, конференції) у повному обсязі. Замовник, в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити послуги, що зазначені в п. 1.1 даного Договору. Послуги, зазначені в п.1.1. Договору, включають підготовку заходу, зустріч та розміщення в готелях учасників заходу, оренду приміщення, обслуговування заходу, проведення заходу. Для виконання зобов'язань за даним Договором Виконавець може залучати третіх осіб. При цьому Виконавець несе відповідальність перед Замовником за дії таких третіх осіб як за свої власні.

На підтвердження факту реальності правовідносин за зазначеними договорами позивачем було надано акти здачі-приймання робіт, податкові накладні, платіжні доручення про сплату наданих послуг, докази проведення організації заходів (корпоративні зустрічі, тренінги, конференції), розміщення осіб в Готелях та інші документи, які підтверджують виконання умов договорів.

Суми податку на додану вартість, сплачені позивачем по взаємовідносинах з зазначеними контрагентами, були включені ним до сум податкового кредиту за відповідні звітні періоди.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 ПК України - право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

В п. 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За правилами п. 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

У відповідності до п. 198.6 статті 198 ПК України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 статті 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно п. 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом наведених правових норм податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування ПДВ має бути сформований за наявності фактично здійснених і підтверджених належним чином господарських операцій разом із складеними при їх проведенні первинними документами, які відображають реальність тієї операції, яка є підставою для обліку платника податків.

Під час огляду та дослідження первинних документів, поданих позивачем на підтвердження його взаємовідносин з контрагентами, судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного податкового законодавства.

Отже позивачем правомірно було сформовано податковий кредит, оскільки наведена вище первинна документація чітко відображає операції які були здійсненні між позивачем та його контрагентами.

Відповідач зазначає, що до перевірки не надано платіжні документи, тому Договори та Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не є підтвердженням виконання господарських відносин.

Дане твердження не приймається судом до уваги, оскільки в матеріалах справи платіжні доручення містяться, складені належним чином та підтверджують оплату наданих послуг. Крім того, в матеріалах справи не міститься доказі.в, що банківські документи взагалі витребовувались відповідачем під час перевірки

Крім того, в обґрунтування законності спірних податкових повідомлень-рішень відповідач посилається інформацію відносно контрагентів позивача, зокрема, відсутності необхідних умов для ведення господарської діяльності, що начебто встановлено актами перевірок таких суб'єктів господарювання та їх контрагентів.

Проте, з аналізу норм цивільного законодавства, зокрема, статей 219, 220, 221, 224, 228, 234 ЦК України, можна дійти висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення. В матеріалах справи жодних допустимих доказів на підтвердження недійсності право чинів не міститься.

Також відповідач зазначає, що ним отримано лист ОУ ГУ Міндоходів у м. Києві від 19 червня 2014 року №1409/7/, яким повідомлено, що старшим уповноваженим ОВС ОУ ГУ Міндоходів у м. Києві проведено допит свідка Опанасюк Я.В. - засновника та керівника ТОВ «Реалторг-Плюс», який надав пояснення про непричетність до ведення господарської діяльності даного товариства. Також відповідачем отримано лист СУФР ГУ ДФС у м. Києві від 16 лютого 2015 року №3577/7/26- 15-09-0214, яким повідомлено, що у провадженні першого відділу СУФР ГУ ДФС у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування внесені до ЄРДР за №0000265 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. З ст. 209, ч. 2 ст. 205, ч. 5 ст.191, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст.205 КК України.

В матеріалах справи не міститься жодних вироків щодо посадових осіб позивача чи його контрагентів щодо ухиляння від сплати податків та зборів або будь-яких інших відомостей, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.

Також необхідно зазначити, що невиконання контрагентом зобов'язання по сплаті податку до бюджету не являється підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість.

Крім цього, невиконання контрагентом позивача власних податкових зобов'язань перед бюджетом, тягне відповідну відповідальність саме для нього, і не може вважатися підставою для відповідальності позивача.

Між тим, до вступу у договірні відносини з ТОВ "Реалторг-Плюс", ТОВ "Вінтерсол", ТОВ "Монрейн" позивач перевірив інформацію про контрагентів у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. На підтвердження проведення позивачем подібної перевірки до справи додано витяги з ЄДРПОУ стосовно зазначених контрагентів.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Тобто, на момент здійснення спірних господарських операцій ТОВ "Реалторг-Плюс", ТОВ "Вінтерсол", ТОВ "Монрейн" були зареєстровані як юридичні органи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та мали статус платників ПДВ.

Відтак, збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 4 255 373,00 грн., в т.ч. за основним платежем 3 404 298,00 грн. та штрафні санкції 851 075,00 грн. та суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 4 090 677,00 грн., в т.ч. за основним платежем 3 272 542,00 грн. та штрафні санкції 818 135,00 грн. було здійснено відповідачем неправомірно, що свідчить про протиправність та необґрунтованість прийнятих ним податкових повідомлень-рішень, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.