Справа № 6/131
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 жовтня 2015 року № 6/131

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів: Іщука І.О., Шулежка В.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаМіністерства молоді і спорту України Міністр молоді і спорту України
провизнання протиправним рішення,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.03.2010р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2014р. позов задоволено частково.

Визнано протиправним наказ Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 23.04.2009 року №156-к в частині дати звільнення ОСОБА_1.

Зобов'язано Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту винести наказ, яким внести зміни до наказу від 23.04.2009 року №156-к, в частині дати звільнення ОСОБА_1, а саме замінити на 23.04.2009 року та внеси відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1

Зобов'язано Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту зробити відповідні перерахунки і виплати стосовно невикористаної частини відпустки до 23.04.2009 року.

Зобов'язано Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту зробити перерахунок і виплату ОСОБА_1 недоплаченого матеріального забезпечення по листках непрацездатності ААЧ 592971, АБК 495095, 034496.

Стягнуто з Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з 18 грудня 2008 року по 23 квітня 2009 року за час вимушеного прогулу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.03.2015р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.03.2010р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2014р., а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час судового розгляду справи, позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

- визнати протиправним рішення Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту стосовно видачі наказу від 23.04.2009р. №156-к про звільнення позивача з посади начальника юридичного управління на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, як такого, що не з'являвся на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності;

- скасувати п. 2 наказу від 23.04.2009р. №156-к про звільнення позивача з посади та відновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного управління;

- стягнення з Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту на користь позивача середньомісячний заробіток за вимушений прогул за період з 23.04.2009р. по день винесення рішення суду, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000грн.

В судовому засіданні судом замінено відповідача Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту на його правонаступника Міністерство молоді і спорту України та замінено третю особу Міністра Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту Павленка Юрія Олексійовича на Міністра молоді і спорту України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача з посади начальника юридичного управління на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, як такого, що не з'являвся на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, прийнято незаконно, що підтверджується ухвалою ВАСУ від 18.03.2015р.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, у зв'язку з тим, що оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача з займаної посади прийнято правомірно, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, заперечень проти позовних вимог до суду не надав.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України дійшов переконання про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 працював на посаді начальника юридичного управління Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту.

Відповідно до наказу Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 06.06.2008р. №2340 "Про внесення змін до структури та штатного розпису Мінсім'ямолодьспорту" юридичне управління (11 штатних одиниць) реорганізоване шляхом його розподілу на окремі структурні підрозділи - відділ експертизи проектів нормативних актів і взаємодії з Верховною Радою України (7 штатних одиниць) та Договірно - правовий сектор (4 штатних одиниці) та затверджено їх чисельність.

Вказана структура була погоджена з Кабінетом Міністрів України відповідно до листа від 13.06.2008 р. № 30369/1/1-08. Зміни до штатного розпису Міністерства були погоджені у Міністерстві фінансів України та введені в дію з 18.06.2008р.

ОСОБА_1 був повідомлений про наступне вивільнення, відповідно до наказу Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 06.06.2008 р. № 2340, та було запропоновано йому посади завідувача договірно-правового сектору.

Однак, зазначене попередження ОСОБА_1, як це передбачено ст. 149 КЗпП України не було підписано. Відповідно до Актів від 18.06.2008 р. за підписом начальника управління кадрової роботи Коворотної О.М., заступника начальника управління кадрової роботи-начальника відділу кадрів Шелковнікової І.М., директора департаменту економіки та фінансів Мироненка Р.А, головного спеціаліста відділу правової роботи юридичного управління Нацевич О.П., ОСОБА_1 відмовився підписувати попередження про наступне вивільнення з одночасною пропозицією посади завідувача договірно-правового сектору відповідно до ст. 49-2 КЗпП України. Для підтвердження факту прибуття ОСОБА_1 до відділу кадрів Міністерства була надана розписка ОСОБА_1 18.06.2008 р. про отримання трудової книжки для внесення змін згідно з рішенням суду, яку зобов'язувався повернути протягом тижня.

Як встановлено судом, Міністерством України у справах сім'ї, молоді та спорту 18.06.2008р. був поданий звіт про заплановане вивільнення працівників форма № 4-ПН (план) стосовно ОСОБА_1

Мінсім'ямолодьспорт листом від 20.08.2008 р. № 10.1/10202 ОСОБА_1 надіслало копію наказу від 15.08.2008 р. № 392-к "Про звільнення ОСОБА_1" та запропонувало отримати трудову книжку у відділі кадрів.

Відповідно до листа за підписом Міністра Павленка Ю.О, від 25.06.2008 р. №10/7773 до профспілкового комітету Мінсім'ямолодьспорту, Міністерство просило погодити звільнення ОСОБА_1

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету Мінсім'ямолодьспорту від 23.07.2008 р. щодо звільнення за скороченням штату начальника юридичного управління ОСОБА_1, згідно якого в зв'язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному і відсутністю його на засіданні профкому, розгляд питання про його звільнення було перенесено. Також, в протоколі засідання профспілкового комітету Мінсім'ямолодьспорту від 15.08.2008 р. щодо погодження звільнення за скороченням штату начальника юридичного управління ОСОБА_1, вказано, що профком прийняв рішення розглянути питання звільнення ОСОБА_1 без його присутності та надати згоду на його звільнення, беручи до уваги, що станом на день розгляду даного питання, місце перебування не відомо. Засідання профспілкового комітету Мінсім'ямолодьспорту проводилось за відсутності ОСОБА_1

Наказом від 15.08.2008 № 392-к на департамент економіки і фінансів було покладено обов'язок провести фінансові розрахунки, а саме: нарахувати вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України та грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за вислугу років державної служби за 2008 рік; грошову компенсацію за 15,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 09.02.2008 р. по день звільнення.

Відповідно до довідки відповідача позивачу було виплачено вищезазначені виплати за платіжним дорученням від 28.08.2008 р. № 723.

В зв'язку з наданням до відділу кадрів ОСОБА_1 листків непрацездатності серія ААБ № 062203; серія ААС № 672012 (копії в матеріалах справи), дату звільнення ОСОБА_1 відповідно до наказу від 27.08.2008 № 403-к (копія додається) з 18.08.2008 р. перенесено на 02.09.2008 р.

Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту 04.09.2008 р. був поданий звіт про фактичне вивільнення працівників формі № 4-ПН (факт) стосовно ОСОБА_1

Міністерство листом від 25.09.2008 р. № 10.1/11649 ОСОБА_1 була надіслана копія зазначеного наказу про звільнення.

У той же час, в порушення ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 був звільнений 02.09.2008 р. під час перебування на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АББ № 063431. В матеріалах справи наявні листки непрацездатності за весь період його перебування на лікарняному.

Позивач звернувся до Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту з заявою від 13.01.2009 № 11 про поновлення його на роботі, однак листом від 24.01.2009 № 10.1/683 відповідач на заяву повідомив, що відповідна вакантна посада відсутня.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не погодився з таким рішенням Міністерства та звернувся до Народного депутата України Зубова В.С., який направив депутатський запит до Генеральної прокуратури України щодо проведення перевірки дотримання законності при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади.

Територіальною державною інспекцією праці у м. Києві була проведена перевірка додержання законодавства про працю, загальнообов'язкове державне соціальне страхування при звільненні з посади начальника юридичного управління ОСОБА_1 За результатом перевірки був складений акт від 24.03.2009 р. № 26-06-66/181 та встановлено, що відповідачем були порушені вимоги ст.. 43 та ч. 3 ст. 40 Кодексу законів України про працю, а саме подання Міністра України у справах сім'ї, молоді та спорту Павленка Ю.О. про звільнення позивача з займаної посади розглядалося у відсутності працівника та без його письмової заяви, а також звільнення ОСОБА_1 відбулося під час перебування позивача на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності за № 063431.

На підставі вказаного акту Територіальною державною інспекцією праці у м. Києві був винесений припис від 24.03.2009 р. № 26-06-66/181-152 про усунення порушень, згідно з яким зобов'язано Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту та Міністра ОСОБА_3 привести звільнення працівника ОСОБА_1 у відповідність до ч. 3 ст. 40 та ст. 43 КЗпП України.

У зв'язку з цим, відповідачем звільнення ОСОБА_1 приведено у відповідність до норм Кодексу законів про працю України, а саме: наказом від 23.04.2009 р. №156-к (копія в матеріалах справи) скасовані попередні накази від 15.08.2008 р. № 392-к "Про звільнення ОСОБА_1" та від 27.08.2008 р. №403-к "Про внесення змін до наказу від 15.08.2008 р. №392-к" та звільнено ОСОБА_1 з посади начальника юридичного управління 18.12.2008 року відповідно до п.5 ст. 40 КЗпП України як такого, що не з'являвся на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Так, пунктом п'ятим статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути розірваний у випадку нез'явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Суд зазначає, що станом на час винесення наказу №156-к від 23.04.2009р. позивач уже був звільнений наказом №392-к від 15.08.2008р. із змінами згідно наказу №403-к від 27.08.2008р. з 02.09.2008р., відсутність його на роботі не була пов'язана з тимчасовою непрацездатністю, а сама по собі наявність листків непрацездатності не може бути законною підставою для такого звільнення, до того ж більше ніж через три місяці після закінчення їх дії.

Вказані обставини було встановлено також в ухвалі ВАСУ від 18.03.2015р. у даній адміністративній справі.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У той же час, відповідач не довів суду інших обставин, з якими пов'язується видача оскаржуваного наказу, як і не надав належних та допустимих доказів про його правомірність.

За таких обставин суд приходить до висновку про неправомірність звільнення позивача на підставі пункту п'ятого статті 40 КЗпП України наказом №156-к від 23.04.2009р., в зв'язку з чим пункт другий цього наказу підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на раніше займаній посаді з дати звільнення, тобто з 23.04.2009р.

Суд звертає увагу на те, що позивачем уточнено позовні вимоги, відповідно до яких останній, зокрема просить: визнати протиправним рішення Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту стосовно видачі наказу від 23.04.2009р. №156-к про звільнення позивача з посади начальника юридичного управління на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, як такого, що не з'являвся на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності та скасувати п. 2 наказу від 23.04.2009р. №156-к про звільнення позивача з посади та відновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного управління, які на думку суду є однорідними та випливають одна з іншої, а відтак підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимог про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з допущенням з боку відповідача незаконного звільнення позивача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виплати йому середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2009 року по 23 жовтня 2015 року.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000,00 гривень.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності вчинення ним дій та винесення оскаржуваного рішення в частині пункту 2.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Разом з тим щодо дотримання строків звернення до суду з вимогами про поновлення позивача на посаді, суд зазначає наступне.

Так, як зазначено Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 18.03.2015р. «позивачем вимоги про поновлення на роботі в зв'язку із незаконним звільненням заявлені не були, судами попередніх інстанцій такі вимоги не розглядались, а суд касаційної інстанції за правилами статті 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Також суд касаційної інстанції не може розглядати позовні вимоги осіб, які беруть участь у справі, що не були заявлені у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, в ході якого необхідно уточнити вимоги позивача або вийти за їх межі та вирішити спір з врахуванням встановлених у даній ухвалі обставин».

На виконання вимог вказаного судового рішення позивачем, 19.05.2015р. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог з відповідними вимогами.

Враховуючи те, що заявлена позивачем вимога про поновлення його на посаді та стягнення моральної шкоди є пов'язаними з попередніми, заявлені на виконання вимог ухвали ВАСУ, є способом захисту порушеного права за яким позивач звернувся з попередніми позовними вимогами в межах строку визначеного ст. 99 КАС України, суд приходить до переконання про дотримання ним відповідних процесуальних строків.

У зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 23.04.2009 року №156-к в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного управління 18 грудня 2008 року відповідно до п. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України, як такого, що не з'являвся на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного управління Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту з 23.04.2009р.

Стягнути з Міністерства молоді і спорту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2009 року по 23 жовтня 2015 року.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць та в частині поновлення на роботі.

В іншій частині відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України , шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: І.О. Іщук

В.П. Шулежко