Справа № 813/3376/15
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року № 813/3376/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Бігуна Н.Т.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1, згідно довіреності,

представника відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання незаконними дій, визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошового забезпечення за час невиконання рішення суду та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі ГУ МВС України у Львівській області, відповідач) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними дії і бездіяльність ГУ МВС України у Львівській області щодо застосування п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницький складом органів внутрішніх справ України;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області від 05.06.2015 року № 395 о/с в частині п. 6 про призначення майора ОСОБА_2 /М-058418/ на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області з 05.06.2015 року;

- стягнути з ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2014 року по 05.06.2015 року в розмірі 21130,20 грн.;

- стягнути з ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 моральну немайнову шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року, відповідачем було винесено наказ № 395 о/с від 05.06.2015 року про поновлення позивача на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області з 12.08.2014 року та одночасно, без відома позивача, переведено в іншу місцевість та в інший структурний підрозділ шляхом призначення на рівноцінну посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області. Позивач вважає таке переведення грубим порушенням ст. 43 Конституції України, в звязку з чим звернувся з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та письмових доводах від 13.10.2015 року, підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 21.10.2015 року не прибув, причин неявки суду не повідомив, належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується особистим підписом представника у судовій розписці. 13.10.2015 року подав суду письмові заперечення на адміністративний позов, суть яких полягає у наступному. ГУ МВС України у Львівській області, як орган державної влади в системі МВС України, наділений повноваженнями щодо застосування усіх без винятку норм і пунктів Положення про проходження служи рядовим і начальницьким складом органів МВС. Враховуючи те, що позивач належить до начальницького складу органів внутрішніх справ, обмежень щодо застосування пункту 21 Положення щодо нього не існує. Щодо оскарження наказу № 395 о/с від 05.06.2015 року, то представник відповідача зазначив, що вищевказаний наказ винесений у відповідності до чинного законодавства. Так, позивача було поновлено на посаді, після чого його було ознайомлено з п. 21 Положення та запропоновано три вакантні посади, адже на той час на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області працював капітан міліції ОСОБА_3 Враховуючи те, що чинне законодавство України виключає можливість перебування двох осіб начальницького складу на одній штатній посаді, а також відмову позивача від запропонованих йому посад, відповідачем було винесено оскаржуваний наказ. Щодо стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2014 року по 05.06.2015 року, то представник відповідача зазначив, що позивачем до позовної заяви не долучено жодного розрахунку чи офіційного документа, який би обґрунтовував розмір заборгованості. Так само не надано жодних доказів на обґрунтування завданої моральної шкоди, які ОСОБА_2 оцінює в 100000,00 грн. Виходячи з вищенаведеного, представник відповідача вважав позовні вимоги позивача необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини, що мають значення для вирішення даної справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2014 року Львівським окружним адміністративним судом винесено рішення у справі № 813/5917/14, яким поновлено майора міліції ОСОБА_2 на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.08.2014 року. Постанова в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 підлягала негайному виконанню.

На виконання вищевказаної постанови, відповідачем було винесено наказ № 395 о/с від 05.06.2015 року про поновлення на службі в ОВС України ОСОБА_2 поновлено майора міліції ОСОБА_2 на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС з 12.08.2015 року.

В той же час, цим наказом відповідно до п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_2 призначено (переміщено) на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області з 05.06.2015 року.

Не погоджуючись із переміщенням по службі, а також невиплатою грошового забезпечення за час невиконання рішення суду, вважаючи, що вказаними діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду на суму 100000,00 грн., позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні даної справи, суд керувався наступним.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії ГУ МВС України у Львівській області щодо застосування п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницький складом органів внутрішніх справ України при прийнятті наказу № 395 о/с від 05.06.2015 року, то суд зазначає наступне.

Проходження служби в органах внутрішніх справ регламентується спеціальним законодавством Законом України Про міліцію, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, введеним в дію постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України (далі Дисциплінарний статут), затвердженим Законом України від 22.02.2006 року № 3460-ІV та Правилами поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України від 22.02.2012 року № 155.

Як вбачається зі змісту наказу № 395 о/с від 05.06.2015 року, оскаржуваний п. 6 прийнято відповідно до п. 21 Положення.

Так, у відповідності до абзацу 4 п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Так, виходячи з вищенаведеного, суд зазначає, що дії та/або бездіяльність щодо застосування п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, самі по собі не мають самостійного правового значення, не породжують у позивача жодних обов'язків, а, отже, й не порушують прав та інтересів позивача.

У зв'язку з цим, суд дійшов переконання, що адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування п. 6 наказу ГУ МВС України у Львівській області № 395 о/с від 05.06.2015 року (призначення майора ОСОБА_2 /М-058418/ на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області з 05.06.2015 року), то суд вказує таке.

Як вже було вказано вище, наказом № 395 о/с від 05.06.2015 року, прийнятим на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року у справі № 813/5917/14, ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.08.2014 року та одночасно переведено (переміщено) на іншу посаду - начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області з 05.06.2015 року.

Слід зазначити, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не містить прямих норм, які б регулювали питання переведення (переміщення) працівників міліції на посади без їх згоди, а також норм, які б визначали порядок дій в разі поновлення особи на посаду, яка зайнята.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відтак, враховуючи вищенаведене, суддя дійшла висновку, що в даному випадку слід застосовувати аналогію законів щодо вимог, які предявляються при вирішенні трудових спорів.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначаються Кодексом законів про працю України № 322-VIII від 10.01.1972 року, із наступними змінами та доповненнями (далі КЗпП України).

Суд наголошує, що відповідно до положень КЗпП України розмежовуються поняття переведення на іншу роботу і переміщення працівника на інше робоче місце. Переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника (ч. 1 ст. 32 КЗпП України). Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи у межах спеціальності, кваліфікації чи посаді (ч. 2 ст. 32 КЗпП України).

У п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів зазначено, що переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ в тієї ж місцевості, доручення роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути невмотивованим, жодним чином не обумовленим інтересами виробництва (служби).

Таким чином, законодавець визначив, що переміщення це пересування працівника на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ в той же місцевості, доручення роботи у межах спеціальності, кваліфікації та попередньої посади на рівнозначні посади, а переміщення працівника на вищі, нижчі та рівнозначні посади за новою спеціальністю або в іншу місцевість - це переведення на іншу роботу яке можливе тільки за згодою працівника наданою в письмовій формі (рапорті), з врахуванням набутого досвіду, рівня його кваліфікації та виконання роботи по попередній посаді.

Тому, пересування працівників органів внутрішніх справ на інші посади на підставі п. 21 Положення про проходження служби, без отримання від них згоди наданої в письмовій формі рапорті, можливо тільки при переміщенні працівників на рівнозначні посади за основною чи спорідненою спеціальністю згідно з набутим досвідом та рівнем кваліфікації. Однак і таке переміщення не може бути не вмотивованим, не обумовленим інтересами служби і з обов'язковим зазначенням підстав такого переведення.

Судом встановлено, що позивачем не надавалась згода на переведення його на іншу посаду. Рапорту з цього приводу він не подавав.

Також суд вважає за необхідне наголосити, що поновлення на посаді включає не лише прийняття на посаду, але й допуск до виконання службових обов'язків згідно займаної посади, чого відповідачем зроблено не було.

Крім цього, зі змісту оскаржуваного наказу № 395 о/с від 05.06.2015 року видно, що такий винесено з одним лише посиланням на п. 21 Положення, при цьому з наказу не можливо встановити, які саме умови слугували підставою для проведення такого переміщення.

Представником відповідача у своїх запереченнях було зазначено, що підставою для такого переведення було те, що 11.05.2015 року відповідачем винесено наказ № 317 о/с про призначення капітана міліції ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3М.) /М 064884/, на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС, з місячним посадовим окладом 1025,00 грн., увільнивши його від посади старшого інспектора відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС з 08.05.2015 року.

Однак, суд звертає увагу на те, що на момент призначення ОСОБА_3 на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС вже існувало рішення про поновлення ОСОБА_2 на цій же ж посаді з 12.08.2014 року, і таке рішення підлягало негайному виконанню, а крім того 01.04.2015 року набрало законної сили.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний п. 6 наказу № 395 о/с від 05.06.2015 року про переміщення позивача на іншу посаду не містить умов, за яких згідно з п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, можливе проведення цього переміщення та з урахуванням того, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4Я з займаної посади, вважає його таким, що винесений з грубим порушенням чинного законодавства України, без дотримання процедури поновлення та переведення позивача на іншу посаду.

З тих же підстав суд вважає сумнівною усну пропозицію позивачу зайняти посаду начальника відділення ДАІ з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області, командира взводу №4 роти ДПС відділу ДАІ з обслуговування міста Львова ГУ МВС України у Львівській області, заступника начальника сектору ДІМ Стрийського міського МВ ГУ МВС України у Львівській області, яка була зроблена по телефону, без дотримання процедури.

Відтак, суд дійшов переконання, що вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування оскаржуваного пункту наказу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ГУ МВС України у Львівській області грошового забезпечення за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді за 05.12.2014 року по 05.06.2015 року в розмірі 21130,20 грн., то суд зазначив про наступне.

У відповідності до ст. 255 КАС України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Відповідно до ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 2 ст. 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

В пунктах 46, 48, 51, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі ОСОБА_5 проти України (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю.

Порядок і умови вирішення питання про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника визначено ст. 236 КЗпП України.

Вищевказана стаття передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Таким чином, з урахуванням всіх вищенаведених обставин та норм чинного законодавства, суд дійшов безспірного висновку про право ОСОБА_2 на оплату грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Постанова про поновлення на посаді ОСОБА_2 винесена Львівським окружним адміністративним судом 05.12.2014 року, відтак початком періоду, за який заявнику слід виплатити грошове забезпечення, слід вважати 05.12.2014 року.

У відповідності до п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення вважається виконаним з дня винесення наказу роботодавцем.

Як вже встановлено в судовому засіданні, наказ про поновлення позивача на посаді винесено 05.06.2015 року, відтак, датою, по яку в користь ОСОБА_2 слід стягнути з ГУ МВС України у Львівській області грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду № 813/5917/14 від 05.12.2014 року про поновлення останнього на посаді, є дата, що передує даті ухвалення судового рішення у даній справі 04.06.2015 року, адже з 05.06.2015 року він вважається таким, що поновлений на посаді.

Отже, проміжком часу за який позивачу слід виплатити грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду, суд вважає період з 05.12.2014 року по 04.06.2015 року.

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року" Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час невиконанням рішення про поновлення на роботі, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Як вбачається з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2014 року у справі № 813/5917/14, середньоденний заробіток позивача становив 167,70 грн.

Відтак, виходячи з наведеного, враховуючи кількість робочих днів (117) в періоді з 05.12.2014 року по 04.06.2015 року, грошове забезпечення з врахуванням всіх обов'язкових платежів за становить 19620,90 грн. (117 * 167,70 = 19620,90).

Отже, дана сума підлягає стягненню з ГУ МВС України у Львівській області в користь позивача.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., то суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статті 56 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно положень ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 4 цієї постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 вищевказаної постанови, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пункт 9 постанови вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували наявність у позивача вище перелічених підстав для задоволення позову в цій частині, міркування позивача з приводу розміру заподіяної моральної шкоди, тому суд дійшов переконання, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити в повному обсязі.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи всі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме щодо визнання протиправним та скасування п. 6 наказу ГУ МВС України у Львівській області № 395 о/с від 05.06.2015 року та щодо стягнення з ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 грошового забезпечення за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.12.2014 року по 04.06.2015 року в розмірі 19620,90 грн.

В задоволенні інших позовних вимог суд дійшов висновку відмовити.

Згідно з ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 6 наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області № 395 о/с від 05.06.2015 року.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області (79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3) в користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, що проживає за адресою: 81400, Львівська область, Самбірський район, с. Бісковичі, вул. Ярослава Мудрого, 54 а) грошове забезпечення за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді в сумі 19620 ( дев'ятнадцять тисяч шістсот двадцять) гривень 90 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 26.10.2015 року.

Суддя Потабенко В.А.