Справа № 826/17534/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

21 жовтня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Межевича М.В., Сорчоко Є.О.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Олександрівської клінічної лікарні м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" до Київської міської ради про визнання дій протиправними та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд", 05 листопада 2013 року звернулось до суду з адміністративним позовом до Київської міської ради, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 788/6175 "Про визнання таким, що втратив чинність, п. 1 рішення Київської міської ради від 10 липня 2003 року № 638-5/798".

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 788/6175 "Про визнання таким, що втратив чинність, п. 1 рішення Київської міської ради від 10 липня 2003 року № 638-5/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею".

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням Олександрівська клінічна лікарня м. Києва подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про залишення позовної заяви без розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні ползову відмовлено по суті та зазначено про дотримання строків звернення до суду з позовною заявою з врахуванням положень ст. 268 ЦК України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 серпня 2015 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, суд касаційної інстанції скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції прийшов до висновку про порушення останнім норм процесуального права та невірного застосування строків звернення до суду, та у своєму рішенні вказав про відсутність підстав для застосування інших, ніж визначених ст.ст. 99, 100 КАС України, правил щодо строків звернення до суду, зокрема тих, що зазначені в ст.268 ЦК України. Позовні вимоги по суті суд касаційної інстанції не розглядав.

Після направлення справи до суду апеляційної інстанції для нового розгляду, представник Олександрівської клінічної лікарні м. Києва підтримав свою апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній. При цьому, зазначає, що позивач знав про існування оскаржуваного рішення відразу після його прийняття, тобто ще у 2011 році. При цьому, апелянтом надано копію касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" від 10.07.2012 році, в якій міститься посилання на вказане рішення та до неї долучена копія останнього.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що судом першої інстанції було винесене законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

При цьому, позивач зазначає, що строки звернення до суду ним не порушено, оскільки про оскаржуване рішення він дізнався лише в кінці жовтня 2013 року, а саме з рішення Київської міської ради від 23.10.2013 року № 409/9897 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 13.08.2004 року №82-6-00224, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд".

Також, позивач зазначає, що оскаржуване рішення не було опубліковано в засобах масової інформації відповідачем та про нього не було повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд".

Представник відповідача надав пояснення, що оскаржуване рішення не було оприлюднене в газеті "Хрещатик", так як не підлягало обов'язковому опоблікуванню та набрало чинності з моменту його прийняття, тобто 14.07.2011 року. При цьому, представник посилається на ту обставину, що оскаржуване рішення було прийнято на підставі згоди Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" на скасуванню рішення Київської міської ради від 10 липня 2003 року № 638-5/798.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанову суду слід скасувати з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Київської міської ради від 10 липня 2003 року № 638-5/798 було припинено Центральній клінічній лікарні (правонаступником якої є Олександрівська клінічна лікарня м. Києва) право користування частиною земельної ділянки площею 0,45 га, відведеної відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 22 березня 1965 року № 1960, та зараховано зазначену ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови.

Також вказаним рішенням було припинено Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України право користування частиною земельної ділянки площею 0,06 га, відведеної відповідно до п. 7 рішення Київської міської ради депутатів трудящих від 21 вересня 1999 року № 104/1-478, та зараховано зазначену ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови.

Зазначеним рішенням було також затверджено проект відведення земельної ТОВ "Житло-Буд" для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку на вул. Шовковичній, 39/1-а у Печерському районі м. Києва та передано вказаному товариству земельну ділянку площею 0,51 га в довгострокову оренду на 15 років.

Рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 року № 788/6175 п. 1 рішення Київської міської ради від 10.07.2003 року № 638-5/798 був визнаний таким, що втратив чинність.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Київської міської ради, ТОВ "Житло-Буд" 05.11.2013 року звернулося до суду з позовом про його скасування, тобто більше ніж через 2 роки.

Суд першої інстанції, задовльняючи позов, прийшов до висновку, що право позивача на користування земельною ділянкою було припинене з підстав, не передбачених ст. 141 ЗК України. При цьому, суд першої інстанціх вказав на застосування до даних правовідносин положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України та п. 3 ч. 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", згідно з яким, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову по суті, також посилається на застосування до даних правовідносин положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України та п. 3 ч. 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства".

Однак, вказане рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд суду апеляційної інстанції з тих підстав, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми процесуального права в частині визначення строків звернення до суду.

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду, з урахуванням вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 04 серпня 2015 року не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову по суті позовних вимог, так як адміністративний позов був поданий поза межами строку звернення до суду.

Так, відповідно до приписів ч.ч. 1, 2, 3 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналіз наведених вище редакцій ч.ч. 2 і 3 ст. 99 КАС України дає підстави для висновку, що ці норми права застосовуються до публічно-правових відносин, оскільки право на застосування встановлених іншими законами строків, відмінних від визначених у ч. 2 ст. 99 КАС, стосується звернень до суб'єкта владних повноважень, а передбачене ч. З цієї статті таке ж право стосується публічної служби, тобто також публічно-правових відносин.

При цьому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (чинної до внесення до неї змін Законом № 4176-VI) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Тобто, наслідки спливу позовної давності, визначені ст. 267 ЦК України, на публічно-правові відносини не поширюються.

Так, норми процесуального права, якими врегульовані публічно-правові відносини, містяться в КАС. Зокрема, статтями 99, 100 цього Кодексу визначені строки звернення до адміністративного суду та наслідки пропущення таких строків.

Визначене абз. 2 ч. 2 ст. 99 КАС України правило, що цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватись інші строки для звернення до адміністративного суду, стосується лише суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 15 жовтня 2013 року по справі № 21 -240а 13.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, з урахуванням вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 04 серпня 2015 року, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку підлягають застосуванню строки звернення до суду, визначені ст.ст. 99, 100 КАС.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб'єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, слід зазначити, що строк в шість місяців визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, для встановлення чи пропущено позивачем строк звернення до суду необхідно встановити дату з якої особа дізналась або могла дізнатись про порушення своїх прав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення №788/6175 винесено 14 липня 2011 року.

При цьому, представник Олександрівської клінічної лікарні м. Києва в своїх додаткових поясненнях наполягає на тій обставині, що позивачу було достеменно відомо про оскаржуване рішення ще у 2011 році, що неодноразово було озвучено в численних судових засіданнях.

Крім того, представником апелянта було долучено до матеріалів справи копію касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" від 10.07.2012 року в особі представника Т.В. Макаренка, поданої до Вищого адміністративного суду України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2012 року, у справі № 2а-6214/11/2670 (а.с.98-106 Т.2), в якій міститься посилання на оскаржуване рішення від 14.07.2011 року № 788/6175. Так, зокрема, обгрунтовую.чи вимоги своєї касаційної скарги, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" зазначає: "Ні адміністративний суд першої інстанції, ні апеляційний адміністративний суд абсолютно не взяли до уваги, проігнорували той факт, що 14 липня 2011 року Київська міська рада своїм рішенням № 788/6175 визнала таким, що втратив чинність, п. 1 рішення Київської міської ради від 10 липня 2003 року № 638-5/798" (а.с.100 Т.2).

При цьому, представником апелянта також до матеріалів справи долучено копію арк. 151 Т.1 зазначеної вище справи №2а-6214/11/2670, на якій міститься оскаржуване рішення (а.с.107 Т.2).

Разом з тим, судом апеляційної інстанції до матеріалів справи долучено постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2012 року, у справі № 2а-6214/11/2670 за позовом Заступника прокурора м.Києва в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України до Київської міської ради, треті особи: Олександрівська клінічна лікарня, Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд", Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування п.1 рішення №638-5/798 від 10.09.2003 року, в якій встановлено, що ТОВ "Житло-Буд", заперечуючи проти позову, посилається на рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 788/6175 (а.с.124-129 Т.2).

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені вище документи в повній мірі підтверджують ту обставину, що позивачу було відомо про оскаржуване рішення ще в кінці 2011 року, або щонайменше в липні 2012 року (при подачі касаційної скарги по справі №2а-6214/11/2670).

При цьому, наявні в матеріалах справи документи в повній мірі спростовують доводи представників позивача, що позивач дізнався про оскаржуване рішення лише після 23.10.2013 року.

Разом з тим, сам же позивач в своїх письмових додаткових поясненнях зазначає різні дати коли саме він дізнався про оскаржуване рішення.

Зокрема, спочатку говорить, що окільки до цього часу не отримав від Київської міської ради оскаржуване рішення, то і не може вважатись обізнаним в його існуванні.

Після цього, повідомляє суд, що на оскаржуване рішення неодноразово посилались і відповідач і апелянт по даній справі під час розгляду різних справ як в липні 2013 року, так і в серпні 2013 року, однак, відразу наполягав на тій обставині, що про оскаржуване рішення дізнався лише після жовтня 2013 року з рішення відповідача від 23.10.2013 року № 409/9897.

При цьому, жодних пояснень з приводу касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" від 10.07.2012 року суду апеляційної інстанції не надав.

Враховуючи вищевкладене, колегія суддів приходить до висновку, що про оскаржуване рішення позивачу було відомо ще в грудні 2011 року, однак, до суду з адміністративним позовом останній звернувся лише 05 листопада 2013 року, тобто майже через два роки.

Посилання позивача на ту обставину, що ТОВ "Житло-Буд" не було проінформовано про оскаржуване рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року № 788/6175 та не доведено до його відома, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не спростовують тієї обставини, що позивач знав про його існування ще у 2011 році. При цьому, наявні в матеріалах справи документи, що надані апелянтом, достеменно підтверджують ту обставину, що позивачу було відомо про існування оскаржуваного рішення у 2011 році. А наявність даного рішення в матеріалах адміністративної справи №2а-6214/11/2670 підтверджує ту обставину, що позивач був знайомий з його змістом.

Що стосується посилань представників позивача на інші рішення, що були надані в судовому засіданні та зазначені в додаткових поясненнях, то, ознайомившись з їх текстом, колегія суддів приходить до висновку, що вони жодним чином не спростовують тієї обставини, що позивачу було відомо про оскаржуване рішення ще в грудні 2011 року, а також не встановлюють того, що позивач дізнався про оскаржуване рішення лише в кінці 2013 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки позивач звернувся до суду із позовною заявою із пропуском шестимісячного строку.

Крім того, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, оскільки зважаючи на обізнаність позивача про порушення своїх прав, останній не був позбавлений можливості подати обґрунтований позов до суду в межах строків, встановлених чинним законодавством України.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, то заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Скорочення строків здійснення окремих процесуальних дій не звужує змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (абзац дев'ятий десятий підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в порушення якої позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

З огляду на те, що позивачем пропущено процесуальні строки на звернення до суду та колегією суддів не встановлено підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду та враховуючи дату подачі даного адміністративного позову позов підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ст. 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. За таких обставин колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, постанову скасувати, а позовні вимоги залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Олександрівської клінічної лікарні м. Києва - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2013 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким адміністративний позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Житло-Буд" до Київської міської ради про визнання дій протиправними та скасування рішення від 14.04.2011 року № 788/6175 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 26 жовтня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Межевич М.В.