Справа № 524/11018/14-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 р. Справа № 524/11018/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.05.2015р. по справі № 524/11018/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач - ОСОБА_1, звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог та заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила суд: стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 13.04.2011 року (день звільнення) по 26.02.2015 року (день розгляду справи судом) в сумі 123688 (сто двадцять три тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн. 26 коп.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.05.2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.05.2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач, зокрема, посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 117 Кодексу законів про працю України, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності передумов для настання відповідальності роботодавцем за ст.ст.116-117 КЗпП України, а саме - на момент звільнення позивача не було належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені (ні нарахованих бухгалтерією, ні таких, що не були нараховані бухгалтерією, але повинні були бути нараховані згідно якихось нормативних актів). А тому, була відсутня вина роботодавця, щодо такої невиплати.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що при відсутності вини роботодавця, в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років (багато років) після звільнення робітника, застосовувати дані правові норми в даному випадку не можливо.

Переглянувши рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 13.04.2011 року позивач - ОСОБА_1, з 10.10.2000 року працювала на посаді спеціаліста І категорії організаційного відділу по роботі з населенням Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області.

13.04.2011 року ОСОБА_1 звільнена з посади у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування та виходом на пенсію згідно ст. 18 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».

В подальшому нею було встановлено, що відповідач розрахувався з нею по заробітній платі не в повному обсязі, оскільки їй не було виплачено в 2010 році в повному розмірі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.09.2014 року по справі № 524/3426/14-а адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Зобов'язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2010 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати з урахуванням виплачених сум. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Вказана постанова сторонами у справі в апеляційному порядку не була оскаржена та набрала законної сили на підставі ч. 1 ст. 254 КАС України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Дрібною Ю.А. від 03.12.2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 45677829 з виконання виконавчого листа № 524/3426/14-а, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області 09.10.2014 року.

Враховуючи невиконання відповідачем судового рішення по справі № 524/3426/14-а, позивач звернулась з даним позовом до суду про стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум, а не з дня набрання судовим рішенням про їх стягнення з відповідача законної сили.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами у справі, на час звернення позивачем до суду з даним позовом та на час розгляду даної справи в суді першої інстанції, Виконавчим комітетом Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області не було виконано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.09.2014 року по справі № 524/3426/14-а та не виплачено ОСОБА_1 недоплачену суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2010 рік.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, не заперечуючи наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку, зазначає, що звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до моменту проведення остаточного розрахунку, тобто до моменту виплати відповідачем належних позивачу при звільненні сум, є передчасним.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, однак з інших підстав - оскільки такі вимоги заявлені позивачем передчасно.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Беручи до уваги те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову, проте, невірно визначив підстави та мотиви прийняття такого рішення, внаслідок помилкового застосування приписів ст.ст. 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.05.2015р. по справі № 524/11018/14-а підлягає зміні з підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, 200, 201, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.05.2015р. по справі № 524/11018/14-а змінити з підстав та мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1.

В іншій частині постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.05.2015р. по справі № 524/11018/14-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 26.10.2015 р.