Справа № 2а-1017/10/0370
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ К/800/14937/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Цвіркуна Ю.І.,

при секретарі: Ігнатенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2013 року

у справі №2а-1017/10/0370 (29816/10/9104)

за позовом Луцької об'єднаної державної податкової інспекції (надалі - Луцька ОДПІ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцьк-Оздоббуд» (надалі - ТОВ «Луцьк-Оздоббуд»)

про стягнення суми донарахованих податкових зобов'язань, -

встановив:

Позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом, в якому поставлено питання про стягнення з ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» суми донарахованих податкових зобов'язань.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.10.2010р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2013 р., в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права, ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, ухвали суду апеляційної інстанції та прийняття у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, 15.10.2008р. між громадянином ОСОБА_1 та ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» в особі директора ОСОБА_1 було укладено договір про надання грошової фінансової допомоги.

На виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» 496000грн. Згідно п.1.3 договору фінансова допомога мала бути повернута до 20.10.2008р., однак в передбачений договором строк повернута не була.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що у випадку неповернення, несвоєчасного повернення поворотної фінансової допомоги позичальник сплачує на користь позикодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5% від неповернутої або несвоєчасно повернутої допомоги за кожен день прострочення та штраф у розмірі 15 відсотків від суми неповернутої позики.

В зв'язку з неповерненням ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» фінансової допомоги в терміни, обумовлені Договором, ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення заборгованості в сумі 644800грн. до Луцького міськрайонного суду.

17.11.2008р. сторонами спору в Луцький міськрайонний суд подано мирову угоду, згідно з умовами якої в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» передає у власність ОСОБА_1 визначений перелік майна, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. ОСОБА_1 додатково сплачує на рахунок відповідача 148896грн. Загальна вартість майна була визначена в розмірі 793696грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 19.11.2008р. зазначену мирову угоду визнано та затверджено на визначених в ній умовах.

16.12.2009р. ДПА у Волинській області надіслала на адресу ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» запит №6417/10/23-512 «Про надання пояснень та їх документального підтвердження», яким просила в термін 10 робочих днів надати пояснення та їх документальне підтвердження з питань відносин щодо відчуження нерухомого майна товариства на користь ОСОБА_1 у період з 01.01.2007р. по 01.12.2009р. відповідно до укладених договорів, виписаних (оформлених) первинних документів, операції, що потребують перевірки, а також інші питання, які вказані у запиті на проведення перевірки з питань підтвердження відомостей, що потребують перевірки й дослідження, та включення результатів таких операцій до податкового обліку з відповідним їх відображенням у податкових деклараціях.

11.01.2010р. ТзОВ «Луцьк-Оздоббуд» у своїй відповіді на запит №357 від 11.01.2010р. просило повідомити про правові підстави та причини для надання такої інформації.

В подальшому, в зв'язку з неподанням відповідачем інформації, яка витребовувалась, контролюючим органом проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» щодо дотримання податкового та іншого законодавства по взаємовідносинах з ОСОБА_1 за період з 01.01.2007р. по 31.12.2009р., про що складено акт №1185/23-1/05505667 від 04.03.2010р.

Проведеною перевіркою, на думку податкового органу, встановлено порушення відповідачем:

1) пп.1.20.10 п.1.20 ст.1, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого занижено податок на прибуток за IV квартал 2008 року внаслідок застосування «звичайної» ціни;

2) п.4.2 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено податок на додану вартість за листопад 2008 року внаслідок застосування «звичайної» ціни;

3) пп.4.2.9 «е» п.4.2 ст.4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», в результаті чого було занижено податок з доходів фізичних осіб за листопад 2008 року внаслідок застосування «звичайної» ціни.

Висновки перевірки мотивовані тим, що при відчуженні майна ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» на користь громадянина ОСОБА_1 було занижено його вартість всього на суму 17291382грн., що фактично встановлено проведеною на замовлення ГВПМ Луцької ОДПІ експертною оцінкою ринкової вартості відчужених об'єктів нерухомості.

За результатами перевірки 18.03.2010р. Луцькою ОДПІ прийнято рішення про визначення ТОВ «Луцьк-Оздоббуд» податкових зобов'язань із застосуванням звичайних цін: №5492/10/23-1 про визначення податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб; №5491/10/23-1 про визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість; №5490/10/23-1 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якими погодилась колегія апеляційного суду, цілком правильно та обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дохід, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Відповідно до п.4.2 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість» у разі поставки товарів (робіт, послуг) без оплати або з частковою оплатою їх вартості коштами у межах бартерних (товарообмінних) операцій, здійснення операцій з безоплатної передачі товарів (робіт, послуг), натуральних виплат у рахунок оплати праці фізичним особам, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, передачі товарів (робіт, послуг) у межах балансу платника податку для невиробничого використання, витрати на яке не відносяться до валових витрат виробництва (обігу) і не підлягають амортизації, а також пов'язаній з продавцем особі чи суб'єкту підприємницької діяльності, який не зареєстрований як платник податку, база оподаткування визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні ціни.

Відповідно до абз. «е» пп.4.2.9 п.4.2 ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо (за винятками, передбаченими пунктом 4.3 цієї статті), а саме у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки), крім випадків, передбачених пунктом 4.3 цієї статті.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства» передбачено, що якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Згідно з цим підпунктом справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін (п.п.1.20.8 п.1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Таким чином, якщо не доведене зворотне, звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору. При цьому, обов'язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на податковий орган.

Для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Однак, при цьому необхідно враховувати, чи є умови таких договорів співставними, важливе значення також мають і властивості товарів, які є предметом купівлі-продажу.

При визначенні звичайної ціни на об'єкт нерухомості слід враховувати такі умови, як його місце розташування, фізичний стан, а також те, чи здійснювалось поліпшення такого об'єкта. Звичайна ціна об'єкта нерухомості не може бути визначена без належної оцінки зазначених економічних факторів.

З'ясування рівня звичайних цін має відбуватися відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватися уповноваженим державним органом. Таким чином, будь-які дані, надані приватними структурами чи не уповноваженими на це державними органами (висновки, результати досліджень, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно тощо), не є статистичними документами стосовно звичайних цін на товари (роботи, послуги) та не можуть бути підставою для визначення звичайної ціни.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, Луцькою ОДПІ при проведенні перевірки на адресу платника податку не надсилалось жодного запиту з приводу обґрунтування рівня договірних цін за якими здійснювалось відчуження об'єктів нерухомості, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

При цьому, рівень звичайних цін зазначених вище об'єктів визначався, виходячи з даних звітів про оцінку вказаних об'єктів нерухомості, виконаних 03.02.2010р. ТОВ «Волинь-Експерт».

Даний висновок був складений на виконання листа ГВПМ Луцької ОДПІ від 22.01.2010р. № 886/10/26-3 щодо встановлення станом на 17.11.2008р. ринкової вартості об'єктів нерухомості ТОВ «Луцьк-Оздоббуд», що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 13 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів (обов'язкових платежів) та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про те, що позивачем не вжито жодних належних заходів для встановлення рівня звичайних цін у порядку, визначеному законодавством, оскільки не звертався до органів статистики із запитами про надання відповідної інформації, а посилання позивача на відсутність таких статистичних даних не підтверджено жодними доказами і, водночас, не позбавляло його обов'язку встановлювати рівень звичайних цін самостійно, як органом виконавчої влади, відповідно до вимог зазначеного вище Указу Президента України, а не замовляти експертну оцінку ринкової вартості майна у експертної установи - ТОВ «Волинь-Експерт» шляхом порівняльного методу.

Крім того, судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що вичерпний перелік підстав для застосування непрямих методів визначено пп.4.3.1 п. 4.3 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» і в даному переліку відсутня така правова підстава для застосування непрямих методів, як невідповідність ціни договору рівню звичайних цін, тому у позивача не було правових підстав застосовувати пп.4.3.4 п.4.3 ст.4 цього Закону, так як застосування непрямого методу для визначення податкових зобов'язань платників податків у випадках, не передбачених цим пунктом, не дозволяється.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення спірної суми донарахованих податкових зобов'язань.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.

За таких обставин, судами першої та апеляційної інстанцій, виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ухвалив:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області - залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ О.В. Вербицька

___________________ Ю.І. Цвіркун