Справа № 808/2570/15
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2015 рокусправа № 808/2570/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Запорізькій області про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році, -

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2015 року Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Запорізькій області, в якому просить стягнути з Управління Державної охорони при ГУМВС України в Запорізькій області на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 479 298,69 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

Постанова суду мотивована тим, що організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян регулюється Законом України «Про охорону діяльності», відповідно до якого визначено інші вимоги до працевлаштування інвалідів суб'єктами охоронної діяльності. Оскільки працевлаштування інвалідів, вираховується виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, то підстави для застосування до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Запорізькій області адміністративно-господарських санцій та пені за їх сплату відсутні.

Не погодившись з постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому відповідно до ст. 41 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що управління Державної служби охорони при ГУ МВС України є юридичною особою, видом діяльності якого за КВЕД -2010 є діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки (а.с. 19).

26 лютого 2015 року відповідачем до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 (форма №10-ПІ), відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становила 578 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 10 осіб.

Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідачем визначена у звіті як 4 особи (а.с. 4).

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює та визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантії їх рівності з усіма іншими громадянами для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами є Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до статті 2 зазначеного Закону, інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого Законом, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунку кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідач відноситься до категорії суб'єктів, яким, відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, ч.1 ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно із частиною 2 цієї ж статті, порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

За приписами ч.1 ст.238 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції є заходами організаційно-правового або майнового характеру, які застосовуються за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування, що спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 218 цього Кодексу, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Тобто, обов'язковим елементом правопорушення є вина.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

При цьому, обов'язок пошуку підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, відповідно до частини 3 статті 18-1 цього Закону покладено на державну службу зайнятості.

Між тим, умови залучення громадян до охоронної діяльності визначені статтею 11 Закону України "Про охоронну діяльність", який набрав чинності 18 жовтня 2012 року.

Відповідно до ч.1 вказаної статті, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом господарювання та подали документи, що вони: 1) не перебувають на обліку в органах охорони здоров'я з приводу психічної хвороби, алкоголізму чи наркоманії; 2) не мають непогашеної чи незнятої судимості за скоєння умисних злочинів; 3) не мають обмежень, встановлених судом щодо виконання покладених на них функціональних обов'язків; 4) не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків; 5) зареєстровані за місцем проживання в установленому законодавством порядку.

Отже, законодавством визначенні певні обмеження щодо можливості прийняття на роботу осіб до Державної служби охорони за рівнем їх фізичної підготовки та станом здоров'я.

Викладене підтверджується рішенням Конституційного суду України від 06.07.1999 №8-рп/99, згідно з яким, служба в міліції передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Також, відповідні обмеження щодо створення кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів суб'єктом охоронної діяльності закріплені у частині 6 статті 11 Закону України "Про охоронну діяльність", відповідно до приписів якої, працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони.

Встановлено, що відповідно до поданого відповідачем Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 (форма №10-ПІ) середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становила 578 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 10 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідачем визначена у звіті як 4 особи (а.с. 4).

Середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2014 році складає 578 особу, з яких 97 особи - середньооблікова кількість посад вільнонайманого складу адміністративно-управлінського персоналу.

Таким чином, фактична середньооблікова кількість працюючих інвалідів в Управлінні державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області у 2013 році склала 10 осіб, що є вищою від чотирьохвідсоткового нормативу чисельності працюючих на посадах, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, який повинен розраховуватись відповідно до частини 6 статті 11 Закону України "Про охоронну діяльність", виходячи з середньооблікової кількості адміністративно-управлінського персоналу та становити для відповідача - 4 особи.

За наведених обставин слід дійти висновку про відсутність з боку відповідача правопорушення у сфері господарювання як підстави для застосування до нього адміністративно-господарської санкцій.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, застосуванню підлягають приписи частини 6 статті 11 Закону України "Про охоронну діяльність", а не положення частини 11 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідно до якої норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом, та яка визначає, що якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

Закон України "Про охоронну діяльність", який визначає організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян, набрав чинності з 18.10.2012, тобто є таким, що за часом прийнятий пізніше ніж Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", та встановлює інші вимоги щодо працевлаштування інвалідів суб'єктами охоронної діяльності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 0.02.1999 №1/99-рп, конституційний принцип про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що оскільки відповідно до Закону України "Про охоронну діяльність" правопорушенням у сфері господарювання для суб'єктів охоронної діяльності є невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, який повинен розрахуватись виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, а не з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу (осіб), як передбачено статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", для визначення наявності або відсутності правопорушення підлягають застосуванню норми Закону України "Про охоронну діяльність".

Враховуючи, що відповідачем норматив працевлаштування інвалідів, який визначено Законом України "Про охоронну діяльність", дотримано та фактична середньооблікова кількість інвалідів, які працювали протягом 2014 року становила 10 осіб, що є більшим від нормативу у 4 особи відповідно до кількості адміністративно-управлінського персоналу, правопорушення у сфері господарювання, як підстава для застосування адміністративно-господарських санкцій та пені за їх несплату, відсутнє.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 №420 (який був чинним до 12.07.2014) за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до відповіді Південного районного центру зайнятості м. Запоріжжя від 28.05.2015 № 1224/03-07 на звернення відповідача, Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Запорізькій області за лютий - квітень 2014 року надав до Південного РЦЗ інформацію про наявність на підприємстві вакансій для осіб з обмеженими можливостями за формою №3-ПН "Звіт про наявність вакансій", постійно приймає участь у ярмарках вакансій, які організовує південний районний центр зайнятості м. Запоріжжя, але у зв'язку з тим, що основний склад інвалідів, які перебувають на обліку як безробітні, мають суттєві обмеження щодо працездатності на посаду "охоронник", у 2014 році до УДСО при УМВС України в Запорізькій області не було направлено осіб з обмеженими фізичними можливостями.

Отже, відповідачем на протязі 2014 року вжиті всі необхідні заходи для забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування шляхом як створення робочих місць для працевлаштування інвалідів так і безпосереднього їх працевлаштування, порушення законодавства України про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні з боку відповідача відсутнє, то до нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.В. Сафронова