Справа № 813/4238/15
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року м. Львів № 813/4238/15

15 год. 13 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у колегіальному складі: головуючий суддя Клименко О.М., суддя Гавдик З.В., суддя Карп'як О.О. за участю секретаря судового засідання Рехліцької Ю.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «ОККО-Нафтопродукт» до Державної фіскальної служби України про визнання недійсними пункти податкової консультації,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «ОККО-Нафтопродукт» (далі ПП «ОККО-Нафтопродукт») звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України) у якому просить визнати недійсними пункти 2, 4, 5 податкової консультації ДФС України № 2569/6/99-99-19-03-03-15 від 09.02.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірні пункти податкової консультації суперечать нормам та змісту акцизного податку, чим порушують права та законні інтереси підприємства. Зокрема вказує, що позиція відповідача суперечить змісту п.п. 14.1.212. п. 14.1. ст. 14 ПК України, яким для цілей оподаткування надано визначення поняття «реалізація субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів» та змісту п. п. 213.1.9. п. 213.1. ст. 213 ПК України, яким обєктом оподаткування акцизним податком визначено саме операції з реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, а не усі операції з відпуску нафтопродуктів через мережу АЗС. Також звертає увагу, що операції з надання товарів/відпуску нафтопродуктів через мережу АЗС відносяться до операцій реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів виключно за наявності умов, передбачених п.п. 14.1.212. п. 14.1. ст. 14 ПК України, та здійснення такого продажу підакцизних товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам виключно для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків. На думку позивача не вважаються продажем (реалізацією), а, відтак, не є обєктом оподаткування акцизним податком, операції з надання (відпуску), в тому числі через мережу АЗС, зазначених у п.п. 215.3.4. п. 215.3. ст. 215 ПК України товарів, у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. В яких зазначив, що оскільки об'єктами оподаткування акцизним податком є, зокрема, операції з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів (п.п. 213.1.9. п.213.1. ст. 213 ПК України), то операції з відпуску нафтопродуктів через мережу АЗС, а саме через паливо-, масло- та газороздавальні колонки, незалежно від форми розрахунків за такі нафтопродукти, оподатковуються акцизним податком з роздрібних продажів підакцизних товарів. Незалежно від умов продажу нафтопродуктів через АЗС безпосередньо споживачам та форми розрахунків (готівкова, безготівкова) під час здійснення розрахункових операцій у продавця (реалізатора) нафтопродуктів, тобто в особи, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок, виникають податкові зобовязання зі сплати 5-ти відсоткового акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів. Вважає, що у відповідності до вимог ДСТУ4303:2004 «Роздрібна та оптова торгівля. Терміни та визначення понять» та Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1442 всі операції відпуску нафтопродуктів через мережу АЗС є операціями з продажу пального безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання та є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібних продажів відповідно до п.п. 213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України.

З огляду на наведене вважає оскаржувані пункти 2, 4, 5 податкової консультації № 2569/6/99-99-19-03-03-15 від 09.02.2015 року законними, і підстав для визнання їх недійсними, на думку відповідача, немає. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд заслухав пояснення представників сторін, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ПП «ОККО-Нафтопродукт» зареєстроване як юридична особа 24.09.2009 року, основний вид господарської діяльності товариства роздрібна торгівля пальним.

08.01.2015 року ПП «ОККО-Нафтопродукт» звернулось до ДФС України із запитом № 03 про надання податкової консультації у письмовій формі, у якому просило надати консультацію з наступних питань:

1. Як розрахувати суми податкового зобовязання з акцизного податку та податку на додану вартість, з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів?

Наприклад, якщо сума реалізованих суб'єктом господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів (згідно чеку РРО) становить 100,00 грн. то:

- сума податкового зобовязання з ПДВ складе 16,67 грн.;

- сума податкового зобовязання з акцизного податку складе 5,00 грн.?

2. Який порядок встановлення роздрібної ціни для підакцизних товарів на які виробниками або імпортерами товарів встановлено максимальні роздрібні ціни шляхом декларування таких цін у порядку, встановленому ПКУ з урахуванням положень підпункту 14.1.106. Статті 14. Визначення понять?

Яким чином суб'єкт господарювання може довести, що роздрібна торгівля тютюновими виробами не здійснюється за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками або імпортерами таких тютюнових виробів?

Наприклад, якщо виробник задекларував максимальну роздрібну ціну для підакцизного товару 100,00 грн. за 1-у шт., то роздрібна ціна (з податком на додану вартість), встановлена суб'єктом господарювання роздрібної торгівлі, не повинна перевищувати:

- 106,00 грн. за 1-у шт.;

- 105,00 грн. за 1-у шт.;

- 105,26 грн. за 1-у шт.?

3. Хто є платником акцизного податку Комітент чи Комісіонер, у випадку коли Комісіонер від свого імені здійснює реалізацію підакцизних товарів, які належать Комітенту, через мережу заправних комплексів за готівку або із застосуванням банківських платіжних карток та проводить розрахункові операції на повну суму покупки через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів?

4. Чи є обєктом оподаткування акцизним податком операції з відпуску підакцизного пального через мережу заправних комплексів (на виконання умов договору відповідального зберігання) уповноваженим представникам Поклажодавця (безготівковим клієнтам) при предявленні ними смарт-картки, бланку-дозволу (талону) чи відомості, тощо шляхом заправки вказаних ними автотранспортних засобів за умови що Зберігач проводить повну суму операції через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів з безготівковими формами оплати?

Якщо так, хто є платником акцизного податку - Поклажодавець чи Зберігач?

5. Яким чином можна визначити та документально підтвердити що реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів проведена безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків?

6. Якщо в договорах поставки/купівлі-продажу товарів безготівковим клієнтам відпуск підакцизного пального через мережу АЗК з проведенням операції через зареєстровані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів з безготівковими формами оплати) буде зазначено що товари реалізовуються для комерційного використання чи буде це достатнім підтвердженням для не нарахування акцизного податку з роздрібної торгівлі підакцизними товарами за такими операціями?

7. Чи є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібної торгівлі підакцизними товарами обсяги продажу Покупцю підакцизних товарів через РРО за формою оплати готівкова або платіжна банківська картка, у випадку коли після продажу такий Покупець звертається з вимогою надати йому податкові накладні на пальне, придбане у підприємства, з наданням даних підтверджувальних чеків РРО з формою оплати готівка або еквайринг (тобто фактично підакцизні товари було придбано для комерційного використання)?

Якщо ні, яким чином можна документально підтвердити що реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів проведена споживачам для їх комерційного використання незалежно від форми розрахунків?

8. Чи є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібної торгівлі підакцизними товарами обсяги продажу якщо торгівельний обєкт знаходиться на території району та відповідно не знаходиться на території жодної селищної ради, села чи міста?

09.02.2015 року ДФС України надано податкову консультацію № 2569/6/99-99-19-03-03-15 на запит позивача, зі змісту якої слідує, що незалежно від умов продажу нафтопродуктів через АЗС безпосередньо споживачам та форми розрахунків (готівка, безготівка) під час здійснення розрахункових операцій у продавця (реалізатора) нафтопродуктів, тобто в особи, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок, виникають податкові зобовязання зі сплати 5-ти відсоткового акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів. Вказані висновки відповідач обґрунтовує положеннями п.п. 212.1.111 п. 212.1 ст. 212 Податкового кодексу України, п.п. 213.1.9 п. 213.1. ст. 213 та п.п. 215.3.4. п. 215.3. ст. 215 вказаного Кодексу. Крім того, відповідач покликається на Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1442.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Згідно з п.п.14.1.172. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до статті 52 ПК України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультації надаються контролюючими органами. Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

За змістом п. 53.3 ст. 53 ПК України, платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Наведене свідчить, що наслідком застосування податкової консультації згідно п. 53.1 ст. 53 ПК України є те, що платника податку не може бути притягнуто до відповідальності, якщо він діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація була змінена або скасована.

Отже, ПК України в якості підстав для визнання недійсною податкової консультації чітко визначає суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу застосування норм ПК України, що регулюють порядок сплати акцизного податку при здійсненні реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VІІІ, з 1 січня 2015 року запроваджено акцизний податок з роздрібного продажу підакцизних товарів.

Пунктом 7.1 ст. 7 ПК України визначено, що під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Згідно з п. 7.3 вказаної статті ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Відповідно до п.п. 212.1.11. п. 212.1. ст. 212 ПК України платниками акцизного податку є особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Аналогічно, у п.п. 213.1.9 п. 213.1 ст. 213 Податкового кодексу України визначено, що об'єктами оподаткування є операції з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Вказані норми податкового законодавства кореспондуються з п.п. 14.1.212 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якого реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування.

З аналізу наведених норм права слідує, що об'єктом оподаткування акцизним податком є будь-які операції з роздрібної реалізації нафтопродуктів кінцевим споживачам, при цьому в незалежності від форми розрахунків. Разом з тим, саме по собі визначення «кінцевий споживач», передбачає, що придбані нафтопродукти будуть використані покупцем для власного споживання, а не будуть в подальшому реалізовані іншим особам, тобто використані в комерційних цілях.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1442 затверджені Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджені (далі - Правила).

У пункті 2 Правил зазначено, що роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу автозаправних станцій (АЗС), що призначені для відпуску споживачам нафтопродуктів. Продаж нафтопродуктів (крім бензину, дизельного палива, скрапленого вуглеводневого газу) у дрібній розфасовці здійснюється також через спеціалізовані магазини, що продають товари господарського вжитку (спеціалізовані магазини).

Пунктами 34 та 35 цих Правил встановлено, що заправка автомобілів та інших транспортних засобів населенню провадиться оператором АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки. Дозволяється також відпускати нафтопродукти (крім скрапленого вуглеводневого газу) в тару споживача (металеві каністри). Заправка автотранспортних засобів провадиться за допомогою оператора АЗС або водієм самостійно під наглядом оператора.

Отже, законодавець визначив, що через мережу АЗС здійснюється саме роздрібний продаж нафтопродуктів, а не оптовий, оскільки відпуск пального відбувається через паливо-, масло- та газороздавальні колонки кінцевому споживачу.

Тобто, на думку суду, за своїм функціональним призначенням мережа автозаправних станцій використовується саме для роздрібної торгівлі нафтопродуктами, тобто реалізації для кінцевого споживача. Враховуючи специфіку зберігання, перевезення та реалізації нафтопродуктів оптова торгівля ними можлива лише через відповідні нафтобази, а не через АЗС.

В ході судового розгляду встановлено та не заперечується сторонами, що ПП «ОККО-Нафтопродукт» реалізує нафтопродукти через мережу АЗС, тобто здійснює їх роздрібний продаж кінцевому споживачу. Відтак, на переконання суду, вказані операції відпуску нафтопродуктів через мережу АЗС є операціями з продажу пального безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання та є обєктом оподаткування акцизним податком з роздрібних продажів відповідно до п.п. 213.1.9 п. 213.1 ст. 213 ПК України.

Представником позивача додано до матеріалів справи типовий договір комісії та типовий договір зберігання нафтопродуктів (а. с. 72-104) як докази того, що позивачем не здійснюється роздрібний продаж нафтопродуктів через мережу АЗС, з підстав, що право власності на підакцизний товар йому не передається. Судом не враховуються зазначені обґрунтування позивача, оскільки по факту реалізації та виконання позивачем своїх прав і обовязків за вказаними договорами, саме ним здійснюється фактична реалізація (відпуск) підакцизних товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків. Вказане повністю підтверджується, крім іншого: п. 2.2. типового договору комісії, п. 4.1.4. типового договору зберігання нафтопродуктів.

Оцінюючи пояснення сторін, письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та обґрунтування не підтверджують протиправності спірних пунктів 2, 4, 5 податкової консультації ДФС України № 2569/6/99-99-19-03-03-15 від 09.02.2015 року та порушення прав позивача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Оцінюючи правовий акт індивідуальної дії відповідача на відповідність ч. 3 ст. 2 КАС України, суд вважає, що він був прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України; з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 26.10.2015 року.

Головуючий суддя Клименко О.М.

Суддя Гавдик З.В.

Суддя Карп'як О.О.