Справа № 2-а-6560/11
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2012-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інстанції: Поровський В.А.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"16" серпня 2012 р. Справа № 2-а-6560/11

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

ОСОБА_2,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Володимирецької райдержадміністрації Рівненської області на постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від "23" лютого 2012 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Володимирецької райдержадміністрації Рівненської області про визнання бездіяльності протиправною і зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 лютого 2011 року позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача виплатити за 2011 рік позивачу кошти, передбачені ст. ст. 37, 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, задоволено частково.

У апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить постанову скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що суд не дослідив та не проаналізував Закони України про Державний бюджет на відповідний рік щодо розміру видатків для реалізації виплат потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також не врахував, що кошти виплачувалися відповідно до постанов Кабінету Міністрів України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 195 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що позивач є потерпілим від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та інвалідом ІІ групи проживає в зоні гарантованого добровільного відселення. Позивач перебуває на обліку у відповідача та отримав в 2011 році щорічну виплати згідно зі ст. ст. 37, 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", але у меншому розмірі, ніж визначено Законом.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.91р. громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства - у гарантованого добровільного відселення - 40 процентів від мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких розмірах: інвалідам I і II групи - п'ять мінімальних заробітних плат; інвалідам III групи, дітям-інвалідам - чотири мінімальні заробітні плати; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п'ять мінімальних заробітних плат; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії - три мінімальні заробітні плати. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Дії ст.48 та ст. 37 зазначеного Закону зупинялись на 2008 рік в частині виплати допомоги на оздоровлення у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати та в частині виплати щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства згідно Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік, однак відновлені відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року. В послідуючому не зупинялись та не викладались в новій редакції, а тому доводи відповідача про те, що така норма не відновлена, є безпідставними.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Наявність у позивача права на призначення йому щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі пяти мінімальних заробітних плат та на виплату щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства є визначальною для вирішення даного спору, крім того це право гарантується Конституцією України (частина 2 статті 46 Конституції України).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення позивачу застосуванню підлягає ст. ст. 37, 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з якої вбачається, що під час визначення розміру виплат за основу їх нарахування береться мінімальна заробітна плата, а не відповідні постанови Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав позивача.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги позивача, однак помилково стягнув з відповідача судовий збір, оскільки частиною 1 статті 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, постанова суду у вказаній частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.195,197, 202,207,212 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Володимирецької райдержадміністрації Рівненської області задовольнити частково.

Постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 лютого 2011 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Володимирецької райдержадміністрації Рівненської області судового збору в сумі 28,23грн. та прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 32,19 грн. ( тридцять дві гривні 19 копійок).

У решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: ОСОБА_6 ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_4 с.Мульчиці,Володимирецький район, Рівненська область,34320

3- відповідачу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Володимирецької райдержадміністрації Рівненської області вул.Соборна, 23,смт.Володимирець,Рівненська область,34300