Справа № 1806/11544/12 (2а/1806/1063/12)
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року м. Київ К/800/33275/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Кочана В.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Ковпаківського районного суду м.Суми від 06 лютого 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції Сумської області, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в м.Сумах про визнання дій протиправними, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов'язання відновити виконавче провадження та зобов'язання стягнути недоотриману суму пенсії,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції Сумської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (залученої ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 03.01.2013р.) - Управління Пенсійного фонду України в м.Сумах про визнання дій відповідача протиправними, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов'язання відновити виконавче провадження та стягнути недоотриману суму пенсії з 22.10.2010р.

Постановою Ковпаківського районного суду м.Суми від 06.02.2013р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013р., в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, встановивши, що органом Пенсійного фонду України вчинено всі дії по виконанню рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27.05.2010р. в межах встановленого судом обов'язку здійснити перерахунок належних позивачеві пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до ст.ст.50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», прийшли до висновку про законність дій державного виконавця по винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з фактичним повним виконанням виконавчого документу та правомірність такої постанови.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що постановою Ковпаківського районного суду м.Суми від 27.05.2010р., залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 23.05.2012р., визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Ковпаківському районі м.Суми (правонаступником якого є Управління Пенсійного фонду України в м.Сумах) щодо відмови у перерахунку та виплаті призначеної ОСОБА_4 пенсії по інвалідності з 19.11.2008р. та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ковпаківському районі м.Суми здійснити ОСОБА_4, як інваліду третьої групи, щодо захворювання якого встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, перерахунок пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 19.11.2008р.

На виконання вказаного судового рішення 06.06.2012р. ОСОБА_4 було видано виконавчий лист №2-а-1191/10, а 20.06.2012р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання.

Управління Пенсійного фонду України в м.Сумах в адресованому відповідачу листі №13634/27-07-08 від 03.07.2012р. повідомило останнього про здійснення передбаченого постановою Ковпаківського районного суду м.Суми від 27.05.2010р. перерахунку пенсії та додаткової пенсії позивача, а також той факт, що виплата нарахованих коштів в сумі 63830,96 грн. буде здійснена за наявності відповідного фінансування, й на підставі вказаного листа 11.07.2012р. державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» в зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон №606).

Відповідно до ст.1 Закону №606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.11 Закону №606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та, зокрема, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, виходячи зі змісту п.8 ч.1 ст.49 Закону №606, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Водночас, за змістом п.39 та п.40 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, виплата пенсії проводиться не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення пенсії; у разі перерахунку пенсії копія відповідного рішення направляється до органу, який провадить виплату частки цієї пенсії.

Отже, перерахунок пенсії включає у себе безумовну її виплату.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у Рішенні від 15 січня 2010 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) прямо виражає обов'язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування.

Зміст зобов'язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії" (N 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], N 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Суд також повторює, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Крім того, в Рішенні від 31 липня 2014 року у справі "Штефан та інші проти України" Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, відбулось порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а також порушення статті 13 Конвенції у зв'язку з тим, що заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту для відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Однак, відмовляючи в задоволенні позову, суди наведені вище положення залишили поза увагою, а отже не досліджували та не встановлювали певних обставин, що випливають з останніх та мають значення для правильного вирішення спору у даній справі.

Відповідно до вимог статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене та враховуючи приписи ч.2 ст.227 КАС України, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Ковпаківського районного суду м.Суми від 06 лютого 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2013 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Швець В.В.