Справа № 826/18789/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 жовтня 2015 року № 826/18789/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Ратнівської об'єднаної ДПІ ГУ ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № , -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось ПАТ «Укрнафта» з позовом до Ратнівської об'єднаної ДПІ ГУ ДФС у Волинській області (далі - ДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № , відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем «акцизний податок з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів» на 15691,00 грн. за основним платежем та на 7845,50 грн. за штрафними санкціями, яке прийнято за результатами камеральної перевірки.

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням та по суті зазначає, що є суб'єктом господарювання, який на АЗС здійснює реалізацію підакцизних товарів, складає та подає контролюючому органу податкову декларацію з акцизного податку.

Позивач зазначає, що реалізує бензини моторні, інші нафтопродукти, скраплений газ у зв'язку з чим за березень 2015 року ним подано відповідну декларацію з акцизного податку.

Між тим, за результатами проведеної ДПІ камеральної перевірки встановлено, що вартість підакцизних товарів до оподаткування, на думку ДПІ, є більшою, ніж за даними платника податку, що зумовлено безпідставним, на думку ДПІ, не включенням до бази оподаткування вартості нафтопродуктів, реалізованих для комерційного використання. Ґрунтуючись на таких висновках ДПІ, відповідач дійшов до висновку про заниження позивачем сум акцизного податку до сплати.

Між тим, обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначає, що в силу положень п/п. 14.1.212. ПК України під операціями з реалізації підакцизних товарів є, крім іншого, продаж нафтопродуктів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків. Тобто, як зазначає позивач, йдеться, крім іншого, про роздрібну торгівлю підакцизними товарами громадянам для їх особистого використання, визначення якої наведено в ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

У взаємозв'язку з наведеним позивач зазначає, що у випадку ж реалізації нафтопродуктів через власну мережу АЗС юридичним особам, шляхом відвантаження (передачі) відповідної кількості пального особам (представникам юридичних осіб) реалізації у роздріб, в розумінні п/п. 14.1.212. ПК України, не відбувається.

В контексті наведеного та виходячи також із положень ч. 1 ст. 712 ЦК України та ч. 6 ст. 265 ГК України, позивач звертає увагу, що реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами ст. 698 ЦК України - за договорами роздрібної купівлі-продажу, тобто шляхом передачі покупцю товару для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного із підприємницькою діяльністю.

У той же час, у відносинах поставки, у т.ч. за договором купівлі-продажу (не роздрібного) метою продажу є використання товару покупцем саме у підприємницькій діяльності або в інших комерційних цілях, не пов'язаних із особистим використанням, що і мало місце в даному випадку відносно обсягів реалізації, щодо яких донараховано акцизний податок.

З урахуванням положень ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», п. 2.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 р. № 37, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 206 ЦК України, п. 201.1. ПК України, глави 17 ЦК України позивач приходить до висновку, що при реалізації нафтопродуктів юридичним особам через мережу АЗС за усними або письмовими договорами (крім договорів роздрібної купівлі-продажу) відбувається відвантаження (продаж) нафтопродуктів представникам юридичних осіб, для подальшого використання таких нафтопродуктів для комерційної діяльності юридичних осіб.

За таких умов, як наполягає позивач, реалізація підакцизних товарів для цілей оподаткування акцизним податком не відбувається, оскільки нафтопродукти не придбаваються з метою їх використання громадянами або іншими кінцевими споживачами в особистих некомерційних цілях, а придбаваються з метою їх використання саме у комерційній діяльності юридичної особи, що мало місце в даному випадку.

Враховуючи те, що спірні суми грошових зобов'язань донараховані на обсяги нафтопродуктів, які придбані комерційними підприємствами для їх використання у господарській діяльності, вчинення якої зумовлено вже самим статусом та метою діяльності господарських товариств, позивач вважає висновки ДПІ такими, що не ґрунтуються на вимогах податкового законодавства України, оскільки відсутній об'єкт та база оподаткування акцизним податком, а відтак вважає спірне рішенням протиправним та просить його скасувати.

Крім того, позивач наголошує на тому, що в даному випадку проведено камеральну перевірку, однак, вказана перевірка проведена з порушенням правил та процедур, встановлених відповідно до положень п/п. 75.1.1. ПК України, п. 2.3. Примірного порядку проведення камеральних перевірок, затвердженого наказом ДПА України від 07.06.2011 р. № 333.

Враховуючи викладене у сукупності позивач просить задовольнити позов.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не подав. Враховуючи відсутність клопотання про відкладення розгляду справи, а також відсутність інших обставин, які б перешкоджали розгляду справи, на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

За результатами здійснення господарської діяльності ПАТ «Укрнафта» (відділення реалізації нафтопродуктів по Волинській області) до Ратнівської об'єднаної ДПІ ГУ ДФС у Волинській області 20 квітня 2015 року подано Декларацію з акцизного податку ), разом із додатком № 6. Звітний період - березень 2015 року. Місцезнаходження пункту продажу - АЗС 02/008, с. Видраниця, вул. Центральна, 2 б). Вид акцизного податку - 212.1.11 ПК України.

Серед іншого, у графі 4 Розрахунку суми акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, позивачем задекларована вартість підакцизних товарів (з ПДВ), що реалізовані у роздрібній торговельній мережі від реалізації товарів для комерційного використання (на АЗС): бензини моторні - 59 090,45 грн., «інші нафтопродукти» - 208 616,24 грн., скраплений газ - 49 105,56 грн.

При цьому всього задекларовано обсяги реалізації відповідно: бензини моторні - 432 436,97 грн., «інші нафтопродукти» - 971 230,36 грн., скраплений газ - 243 405,98 грн.

У свою чергу за ставкою податку у розмірі 5 % розраховано податкові зобов'язання (без врахування вартості підакцизних товарів від реалізації товарів для комерційного використання): 18 817 грн. - бензини моторні, 38 131 грн. - «інші нафтопродукти», скраплений газ - 9 715 грн.

Ратнівською об'єднаною ДПІ ГУ ДФС у Волинській області проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у декларації з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів ПАТ «Укрнафта» за березень 2015 року.

За результатами перевірки складено акт від 19.05.2015 р. № 112/15/00135390 (далі Акт перевірки).

Перевірка проведена на підставі ст. 48 ПК України та у порядку ст. 76 ПК України.

Під час перевірки використано декларацію з акцизного податку за березень 2015 року, додаток № 6 Розрахунок суми акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів за березень 2015 року та періодичний звіт за березень 2015 р.

Посилаючись на положення п/п. 212.1.11, п/п. 212.3.1., п. 213.1. ПК України в Акті перевірки ДПІ зазначає, що платниками акцизного податку є особи - суб'єкти господарювання роздрібної торгівлі, які здійснюють реалізацію підакцизних товарів. Реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, це продаж, зокрема, нафтопродуктів, скрапленого газу, речовин, що використовуються як компоненти моторних палив, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання

Враховуючи наведене, а також положення: ДСТУ 4303:2004 «Роздрібна та оптова торгівля, Терміни та визначення понять» (щодо визначення терміну «роздрібна торгівля»), п/п. 214.1.4., п/п. 215.3.10., п. 216.9. ПК України (щодо визначення бази оподаткування акцизним податком, ставки податку, дати виникнення податкових зобов'язань), Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» щодо визначення терміну «розрахункова операція», розділу 3 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155 (щодо визначення термінів «талон», «платіжна картка»), п. 2.1. розділу 2 Правил Національної системи масових електронних платежів, затверджених постановою банку України від 10.12.2004 р. № 620 (щодо визначення терміну «смарт-карта»), Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою КМ України 20.12.1997 р. № 1442, ДПІ приходить до висновку, що через мережу АЗС здійснюється роздрібний продаж нафтопродуктів кінцевому споживачу (п. 2 Правил № 1442 та ДСТУ 4003:2004), а відтак такі операції є об'єктом оподаткування акцизним податком відповідно до п/п. 213.1.9. ПК України.

ДПІ в Акті перевірки зазначає, що податкові зобов'язання виникають у особи, яка безпосередньо здійснює відпуск нафтопродуктів з колонок через мережу заправних комплексів безпосередньо споживачам, незалежно від умов продажу нафтопродуктів та форми розрахунків (готівкова, безготівкова), під час здійснення розрахункових операцій.

Надалі ДПІ резюмує, що ПАТ «Укрнафта» відображено в колонці 4 додатка № 6 реалізація товарів комерційного використання в сумі 313 812,25 грн. ДПІ зазначає, що встановлено неправильне відображення задекларованих обсягів та невідповідність нарахованого акцизного податку. Відтак, ДПІ приходить до висновку, що за результатами камеральної перевірки встановлено порушення ст. 213, ст. 214, п/п. 215.2.4., ст. 216 ПК України та заниження податку до сплати за березень 2015 року на 15 690,61 грн.

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, крім іншого, система оподаткування, податки і збори.

Загальновизнаними елементами правового механізму регулювання податків і зборів (обов'язкових платежів) є суб'єкт або платник податку, об'єкт оподаткування, одиниця оподаткування, джерело сплати податку, податкова ставка, податковий період, строки та порядок сплати податку, податкова квота, податкові пільги (п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23.06.2009 р. № 15-рп/2009).

Відповідно до п/п. 14.1.4. ПК України акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).

Згідно з п/п. 14.1.145. ПК України підакцизні товари (продукція) - товари за кодами згідно з УКТ ЗЕД, на які цим Кодексом встановлено ставки акцизного податку.

Платником акцизного податку є, крім іншого, особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів (п/п. 212.1.11. ПК України).

Об'єктами оподаткування є операції, зокрема, з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів (п/п. 213.1.9. ПК України).

Відповідно до абзацу другого п/п. 14.1.212. ПК України реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу (нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне), безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування.

У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 1.1. ПК України цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 3.1. ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

З наведеного вбачається, що виключно нормами ПК України визначаються такі елементи правового механізму регулювання податків і зборів, зокрема, акцизного податку, як об'єкт оподаткування, база оподаткування.

При цьому, виходячи з наведених вище норм ПК України, однією з обов'язкових умов для виникнення у відповідного суб'єкта обов'язку щодо нарахування та сплати акцизного податку, передумовою віднесення певної операції до об'єкту оподаткування, є реалізація вищезгаданих підакцизних товарів для некомерційного використання.

У свою чергу, формою податковою декларації (додатку № 6) передбачено декларування вартості реалізації товарів для комерційного використання.

У взаємозв'язку з вищевикладеним слід зазначити, що порядок здійснення господарської комерційної діяльності (підприємництва) регламентується главою 4 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З наведеного у сукупності вбачається, що в контексті наведених вище норм податкового законодавства під комерційним використанням слід розуміти не лише тільки придбання певною особою підакцизних товарів (за переліком п/п. 215.3.4 ПК України) з метою подальшої реалізації, тобто з комерційною метою отримання прибутку, але й придбання для використання у власній господарській діяльності підприємця (господарського товариства, приватного підприємця) з метою, крім іншого, отримання прибутку, що є загальною метою підприємництва (господарської комерційної діяльності).

У взаємозв'язку з наведеним слід також зазначити, що відповідно до п. 1., п. 2. ч. 1 ст. 161 КАС України під час прийняття постанови суд вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 1. ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до положень ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку доводи ДПІ в обґрунтування висновків Акту перевірки по суті зводиться до того, що обов'язок позивача із сплати акцизного податку виникає вже лише в силу факту реалізації останнім нафтопродуктів з АЗС (з колонки).

При цьому, під час проведення камеральної перевірки, ДПІ не аналізувались операції з реалізації нафтопродуктів на предмет встановлення осіб, якими придбавалися нафтопродукти, та на предмет встановлення обставин реалізації нафтопродуктів цим особам для некомерційного використання, хоча виходячи з характеру претензій до позивача, піддягали вивченню відповідні первинні документи за вищезгаданими операціями, дослідження яких є предметом документальної перевірки відповідно до положень п/п. 75.1.2. ПК України,.

Більш того, первинна документація щодо цього навіть не витребовувалась у позивача в порядку п. 73.3. ПК України.

Доводи ДПІ, викладені в Акті перевірки, за висновком суду ґрунтуються на припущеннях та недоведених обставинах, на положеннях актів, які не є Законами з питань оподаткування акцизним податком.

Таким чином, в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 71 КАС України, ДПІ не доведено реалізації позивачем обсягів нафтопродуктів, вартість яких визначена у гр. 4 додатку № 6 до податкової декларації з акцизного податку, для некомерційного використання.

Відтак, відсутні підстави для висновку про виникнення у даному випадку об'єкта та бази оподаткування відносно обсягів/вартості реалізації нафтопродуктів згідно гр. 4 додатку № 6 до податкової декларації з акцизного податку. Викладені в акті камеральної перевірки висновки ДПІ не ґрунтуються на фактичних обставинах та не відповідають наведеним вище вимогам податкового законодавства, що у свою чергу зумовлює висновок суду про протиправність оскаржуваного рішення, що ґрунтується на таких висновках.

Слід зазначити, що в силу наведених вище висновків суду про недоведеність з боку ДПІ виникнення у позивача податкового обов'язку, відсутні правові підстави для застосування до позивача штрафних санкцій. Більш того, відносно нарахування штрафних санкцій у подвійному розмірі, ДПІ не надано належних та допустимих доказів наявності у позивача на дату прийняття спірного рішення узгоджених податкових зобов'язань з акцизного податку, а відтак не доведено і правомірності нарахування штрафних санкцій у подвійному розмірі.

Що стосується доводів позивача щодо правомірності проведення камеральної перевірки, слід зазначити, що відповідно до п. 75.1. ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п/п. 75.1.1. ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків.

В контексті наведеного п. 76.1. ПК України передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, слід дійти висновку, що предметом дослідження камеральної перевірки можуть бути лише дані податкових декларацій (розрахунків) платника податків, зокрема, - правильність відображення у відповідних рядках та стовпцях податкової декларації показників як результатів проведених розрахунків (арифметичних дій) та/або методологія проведення цих розрахунків.

При цьому, під арифметичною помилкою слід розуміти помилки або описки, допущені платником податку при заповненні декларації або додатків до них, зокрема при виконанні арифметичних дій, передбачених при обчисленні об'єкта оподаткування з метою визначення податкових зобов'язань з податку, збору, обов'язкового платежу (додавання або вирахування відповідних рядків), а також описки, допущені при перенесенні даних із додатків, на підставі яких заповнюються відповідні рядки декларації (неправильно поставлена кома при застосуванні одиниці виміру, неправильно перенесений підсумок з додатка та ін.).

У свою чергу під методологічною помилкою слід розуміти помилку, допущену платником податків при складанні ним декларації, яка полягає у неправильному застосуванні або незастосуванні ставок оподаткування чи коефіцієнтів при визначенні податкового зобов'язання з того чи іншого податку, збору (обов'язкового платежу).

При цьому, будь-які дослідження документів, які були підставою для таких розрахунків, при проведенні камеральної перевірки не проводяться, оскільки це є предметом документальної перевірки.

У разі ж, якщо дослідженню підлягають документи по проведеним операціям, то така перевірка не може відноситися до категорії камеральної перевірки. За наявності підстав та для цілей з'ясування обставин формування відповідних показників податкової звітності на підставі іншої податкової інформації, ніж дані податкових декларацій, у встановлених ПК України випадках, зокрема визначених у п. 78.1. ПК України, проводиться документальна перевірка з відповідним інформуванням платника податків про її проведення, що у свою чергу надає право останньому надавати пояснення та їх документальне підтвердження.

В даному випадку, як приходить до висновку суд, досліджуючи обставини декларування позивачем показників декларації з акцизного податку, відповідач формував висновки про встановлення певних обставин реалізації нафтопродуктів, що мають юридичне значення, а відтак ДПІ вийшла за межі обставин, які перевіряються під час камеральної перевірки, тобто відповідач діяв протиправно.

Виходячи з обставин, що перевірялися, фактично в даному випадку проведено документальну перевірку, без прийняття відповідного рішення та без повідомлення про її проведення позивача, що є порушенням вимог п. 78.4., ст. 79, ст. 81 ПК України, що, крім іншого, призвело до порушення прав позивача на надання документів та даних, право на що передбачено приписами п. 79.1. та п/п. 17.1.6. ПК України з урахуванням положень ст. 44 ПК України (щодо підтвердження даних, визначених у податковій звітності).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що акт камеральної перевірки є доказом здобутим з порушенням закону, а отже, відповідно до ч. 3 ст. 70 КАС України, судом до уваги не береться та, відповідно, не може бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення, що, у свою чергу, є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Окрім того, в контексті наведеного, слід додати, що з акту камеральної перевірки не вбачається допущення позивачем арифметичних або методологічних помилок.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку, що в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем не доведено законності та обґрунтованості спірного рішення, у зв'язку з чим та виходячи з положень п.1 ч. 2 ст. 162 та ч. 2 ст. 11 КАС України суд приходить до висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

Наведені відповідачем доводи та надані ним матеріали не спростовують наведеного та не доводять зворотного.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Укрнафта" задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.06.2015 року № , прийняте Ратнівською об'єднаною ДПІ ГУ ДФС у Волинській області.

Судові витрати в сумі 182,71 грн., сплачені згідно платіжного доручення № 318-АБ15 від 07.07.2015 р., присудити на користь публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (код з ЄДР 00135390; адреса: 04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5) за рахунок Державного бюджету України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов