Справа № 2а-3287/08
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року м.Чернігів Справа № 2а-3287/08

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді Житняк Л.О.,

суддів: Поліщук Л.О., Соломко І.І.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області про стягнення не виплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області, в якому остаточно просить стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області на його користь не виплачену вихідну допомогу в сумі 8 245,95 грн, стягнення середнього заробітку за період затримки в сумі 871 446,30 грн та зобов'язання Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області виплачувати йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (згідно заяви про збільшення позовних вимог а.с.193-194).

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.03.2006 його було звільнено з посади голови Державної податкової адміністрації в Чернігівській області в звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Посилаючись на порушення відповідачами норм ст.44, ст.116 та ст.117 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що має законні підстави для стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позові з наданням додаткових пояснень.

Представник відповідачів проти позову заперечив та просив в його задоволенні відмовити, мотивуючи це тим, що хоча позивача і було звільнено з роботи, враховуючи термін його призначення на ту ж посаду, трудові відносини з Державною податковою адміністрацією у Чернігівській області не припинялись. Крім того, зазначив, що позовна вимога про виплату середнього заробітку за період затримки розрахунку відповідно до ст 117 Кодексу законів про працю України є передчасною, оскільки відсутні дві визначальні, юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В судовому засіданні відповідачів: Державну податкову адміністрацію України (ДПА України) та Державну податкову адміністрацію в Чернігівській області (ДПА в Чернігівській області) замінено правонаступниками: Державною фіскальною службою України та Головним управлінням Державної фіскальної служби в Чернігівській області. При цьому судом встановлено, що позовні вимоги до Державної фіскальної служби України не заявлено.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом голови Державної податкової адміністрації України від 30.03.2006 №353-о позивача звільнено з посади голови Державної податкової адміністрації в Чернігівській області у зв'язку з поновленням на роботу працівника, який раніше виконував цю роботу (п.6 ст.40 Кодексу законів про працю України) (а.с.4) Підставою винесення наказу стала ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 03.03.2006 (а.с.215-217) та вимога державного виконавця від 17.03.2006 № О-2741-25/10/4-06А (а.с.214).

Відповідно, п. 6 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Статтею 44 КЗпП, передбачено, що у разі припинення трудового договору з підстав зазначених у п.6 ст.40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи із заробітку за останні 2 місяці роботи, яка згідно розрахункового листка за січень лютий 2006 року склала 8 245,95 грн. (а.с.5). Відтак, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться у день звільнення.

Зазначена сума коштів, на думку позивача, виплачена не була, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду.

Аналізуючи вказані норми КЗпП та встановлені обставини, суд зазначає, що дійсно, у разі звільнення працівника на підставі п.6 ст.40 КЗпП у підприємства, установи організації, виникає обов'язок виплатити звільненому працівнику вихідну допомогу.

Проте, судом також встановлено, що наказом голови Державної податкової адміністрації України від 31.03.2006 №355-о ОСОБА_1 призначено на посаду голови Державної податкової адміністрації в Чернігівській області на підставі його заяви. Тобто, позивача було призначено на ту ж посаду, з якої він був формально звільнений попереднього дня.

Як вбачається з табелів обліку робочого часу за березень 2006 року (а.с.31-36), позивач здійснював свої безпосередні посадові обовязки як 30.03.2006 так і 31.03.2006, що також підтверджується наданими копіями наказів ДПА в Чернігівській області від 30.03.2006 №101 та від 31.03.2006 №108, які підписані позивачем особисто (а.с.40-42, 211-212).

Таким чином, приймаючи до уваги термін його призначення на ту ж посаду наступний день, записи табелів обліку робочого часу, виконання позивачем своїх безпосередніх посадових обовязків 30.03.2006 та 31.03.2006, а також виплату заробітної плати за повний робочий місяць по 31.03.2006 включно, суд приходить до висновку, що фактично трудові відносини позивача з Державною податковою адміністрацією в Чернігівській області не припинялись. Тобто фактичне звільнення (припинення трудових відносин) позивача 30.03.2006 не відбулося. Доказів, які б спростували вказані обставини, позивачем суду не надано.

Крім цього, судом встановлено обставини, які також впливають на вирішення спору.

Так, наказом ДПА України від 05.09.2006 №909-о позивача повторно було звільнено з посади на тій же підставі п.6 ст.40 КЗпП (а.с.38). Безпосередньою підставою винесення наказу стала постанова від 18.07.2006 № 188/9 «Про відкриття виконавчого провадження» на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.05.2006.

При цьому, наказом ДПА в Чернігівській області від 07.09.2006 №274 «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1В.», відповідно до вказаного наказу ДПА України від 05.09.2006 №909-о, позивачу було виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку згідно ст.44 КЗпП та компенсацію за невикористані щорічні основні та додаткові оплачувані відпустку (а.с.39). Даний наказ підписано Головою ДПА в Чернігівській області ОСОБА_4

Належні до виплати кошти в сумі 11 124,29 грн, позивачу (№/р НОМЕР_1) було перераховано згідно платіжного доручення від 12.09.2006 №884 на підставі відомості № 107 (а.с 26-27). Повний розрахунок за вересень 2006 року було проведено згідно платіжного доручення від 29.09.2006 № 990, де у відомості по заробітній платі ОСОБА_1 вказано донараховану суму 32,48 грн (а.с.28-30).

Крім цього суд звертає увагу на те, що позивачем в 2007 році був оскаржений наказ ДПА України від 05.09.2006 №909-о про звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі п.6 ст.40 КЗпП, де постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.01.2007, яка залишена в силі ухвалою апеляційного суду Чернігівської області 06.04.2007 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2007, - в задоволенні позову відмовлено (а.с.45-47). В цій справі встановлено, що позивач на підставі наказу ДПА України від 14.06.2004 № 954-о був призначений на посаду Голови ДПА в Чернігівській області, а звільнений наказом ДПА України від 05.09.2006 №909-о, вказаний наказ направлявся позивачу, пропонувалось отримати трудову книжку і було повідомлено про видання наказу про виплату вихідної допомоги і компенсації за невикористану відпустку. ОСОБА_1 також було запропоновано перейти на одну з вакантних посад, від якої він відмовився (ухвала ВАСУ від 01.11.2007 а.с.46).

А отже, в силу преюдиціальності вказаного судового рішення та зважаючи на наведені обставини в їх сукупності, суд вважає, що міркування позивача є помилковими, оскільки призводять до повторного нарахування позивачу вихідної допомоги на тій же підставі п.6 ст.40 КЗпП на виконання того ж судового рішення.

В той же час необхідно зазначити, що при звільненні з посади Голови ДПА в Чернігівській області 30.03.2006 наказ про виплату грошових сум при звільненні ОСОБА_1 Головою ДПА у Чернігівській області не приймався. Тобто, ані поновлений на посаді 30.03.20006 Голова ДПА у Чернігівській області ОСОБА_4, ані позивач, якого було призначено 31.03.2006 на посаду після звільнення призначеного 30.03.2006 ОСОБА_4 Головою ДПА у Чернігівській області, питання про виплату грошових сум при звільненні не вирішував.

В даних обставинах судом враховано п. 9 Положення про Державну податкову адміністрацію України, затвердженого Указом Президента України від 13.07.2000 №886/2000 (зі змінами та доповненнями), яке діяло в період виникнення спірних правовідносин, яким передбачено, що Голова ДПА України призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Президентом України голів державних податкових адміністрацій, зокрема в областях. Крім того, розділом 4 Положення про державну податкову адміністрацію в Чернігівській області, затвердженим Головою ДПА України 26.03.2004, врегульовані питання керівництва ДПА в області, де зазначено, що Голова ДПА, його заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Головою Державної податкової адміністрації України (а.с.199-210). При цьому до повноважень Голови ДПА належить здійснення керівництва ДПА, підписання наказів та розпоряджень ДПА (п.п.4.3.1, 4.3.5 Положення).

Таким чином, вказаними положеннями врегульовано, що тільки питання призначення на посаду та звільнення з неї відноситься до компетенції ДПА України, і відповідно всі інші питання відносно працівників ДПА в Чернігівській області, включно з керівником ДПА в Чернігівській області, вирішуються відповідними наказами та розпорядженнями ДПА в Чернігівській області.

Виходячи з цього, у ДПА в Чернігівській області виникають деліктні зобовязання, оскільки при звільненні працівників, які займають посади, що відносяться до номенклатури Державної податкової адміністрації України на підставі наказу Державної податкової адміністрації України, Державною податковою адміністрацією в Чернігівській області приймається відповідний наказ про виплату належних працівникам сум при звільненні з роботи та відповідний наказ підписується Головою ДПА в Чернігівській області.

З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1, як Голова ДПА в Чернігівській області, як керівник установи, такі повноваження не реалізовував, та не порушував питання про виплату даної допомоги ні перед ДПА України, ні перед ДПА в Чернігівській області.

Крім того, суд критичного оцінює посилання позивача на те, що саме 30.03.2006 внесено запис у трудову книжку про наказ Голови ДПА України від 30.03.2006 №353-о і дана обставина є підставою для виплати вихідної допомоги у звязку з поновленням на роботу працівника, який раніше виконував цю роботу (п.6 ст.40 КЗпП) (а.с.20,21,182), оскільки вказане спростовується поясненнями представника відповідача про те, що накази від 30.03.2006 №353-о та від 31.03.2006 №355-о було отримано тільки 08.09.2006, про що і зроблено записи в трудову книжку в момент повного розрахунку при звільненні (а.с.222).

На спростування посилань представника позивача щодо доведеності ухвалою ВАСУ від 16.09.2015 підстав застосування ст.117 КЗпП, суд, не заперечуючи проти мотивів незастосування строків щодо порушення термінів виплати вихідної допомоги, вказує, що судом касаційної інстанції встановлено порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, а тому суд першої інстанції не обмежений саме у встановленні фактичних обставин справи у повному обсязі (а.с.165).

Судом також досліджено надану позивачем копію наказу Голови ДПА України від 30.03.2006 №353-о, отриману останнім по факсу 01.04.2006 та враховано пояснення представника відповідача про те, що наказ від 30.03.2006 №353-о ДПА в Чернігівській області було отримано тільки 08.09.2006, про що і зроблено запис в трудову книжку в момент повного розрахунку при звільненні. Однак проти долучення до справи копії даного наказу №353-о із відміткою працівника відповідача, позивач категорично заперечив, вказуючи на неналежність такого доказу (а.с.222). Опосередковано приймаючи пояснення сторін, суд вказує, що не доведення факту отримання спірного наказу ДПА в Чернігівській області від 30.03.2006 №353-о у вересні 2006 року, не спростовує встановленого факту не припинення трудових відносин позивача з ДПА в Чернігівській області.

Окрім цього суд зазначає, що вихідна допомога при звільненні повинна мати одноразовий характер, оскільки соціально-економічна сутність даної допомоги полягає в підтриманні громадянина, в звязку з втратою робочого місця, яке є джерелом засобів для існування. Таким чином основною підставою для її виплати повинен бути саме факт припинення трудових правовідносин між працівником та роботодавцем.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, повністю спростовуються відсутністю фактичного припинення трудових відносин, що знайшли своє відображення в процесі розгляду цієї справи наданими відповідачем доказами, які судом визнаються як належні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з ДПА в Чернігівській області не виплачену вихідну допомогу в сумі 8 245,95 грн задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки в сумі 871 446,30 грн та зобов'язання ДПА в Чернігівській області виплачувати йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає, що вона є похідною від вимоги про стягнення вихідної допомоги, а тому також не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Житняк

Судді Л.О. Поліщук

ОСОБА_5