Справа № 2а-7990/11/2670
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-7990/11/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В.
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Адідас-Україна» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Адідас-Україна» до окружної державної податкової служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Адідас-Україна» звернулося до суду з позовом до окружної державної податкової служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків Державної податкової служби, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.10.2010 №/0, від 23.12.2010 №/1.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.02.2015 №К/800/37241/14 задоволено частково касаційну скаргу дочірнього підприємства «Адідас-Україна», скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2011 №2а-7990/11/2670 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 №2а-7990/11/2670, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явилися, причини неявки сторін суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спеціалізованою державною податковою інспекцією у місті Києві по роботі з великими платниками податків було проведено документальну невиїзну перевірку дочірнього підприємства «Адідас-Україна» з питань формування податкового кредиту з податку на додану вартість за квітень 2010 року по взаємовідносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Інтент-К».

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Валеннта» підпунктів 7.2.3, 7.2.4, 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 257851,00 грн.,

За наслідками перевірки контролюючим органом складено акт перевірки від 20.09.2010 №459/42-40/2425/899 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.10.2010 №/0, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 386776,00 грн. у тому числі: 257851,00 грн. - основний платіж, 128925,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

За наслідками процедури адміністративного оскарження рішенням спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків від 16.12.2010 №16771/10/15-022 про результати розгляду первинної скарги, податкове повідомлення-рішення від 04.10.2010 №/0 залишено без змін, у зв'язку із чим контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення за наслідками процедури адміністративного оскарження від 23.12.2010 №/1.

Отже за наслідками процедури адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення від 04.10.2010 №/0 залишено без змін, а тому в силу приписів підпункту 6.4.1 пункту 6.4 статті 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» не може вважатись відкликаним.

Позивач, вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення неправомірними, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом - товариством з обмеженою відповідальністю «Інтент-К», а саме: руху активів у процесі здійснення таких господарських операцій; спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; зв'язку між фактом придбання товарів (робіт, послуг) і господарською діяльністю платника податку, оскільки включенню до складу податкового кредиту підлягають лише суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що підлягають використанню у господарській діяльності платника податку; дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту з податку на додану вартість.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно підпункту 7.4.4 пункту 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість", чинного на час виникнення спірних правовідносин, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 ст. 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При цьому, податкове зобов'язання - це загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом. Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом (пункти 1.7, 1.8 статті 1 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість").

Згідно з підпунктом 7.7.3 пункту 7.7 ст. 7 Закону № 168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу положень підпункту 7.4.5 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до пункту 7.1 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" поставка товарів (робіт, послуг) податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (підпункт 7.2.3 пункту 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (суборендар) та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтент-К» (орендар) укладено типові договори суборенди від 19.11.2009 №1 та від 19.11.2009 №1/11/2009, відповідно до яких, орендар зобов'язується передати, а суборендар прийняти в суборенду на умовах цього договору нежилі приміщення, визначені підпунктами 1.1.1 та 1.1.2 Договору.

Відповідно до пункту 1.2 названих договорів, приміщення підлягають передачі суборендареві для розміщення магазину, складу та службових приміщень.

Пунктом 1.3 договорів від 19.11.2009 №1 та від 19.11.2009 №1/11/2009 визначено, що плани приміщень - додатки №№1 і 2 є невід'ємною частиною цього договору (пункт 1.3 договору).

На підтвердження виконання умов договорів, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії договорів суборенди від 19.11.2009 №1 та від 19.11.2009 №1/11/2009, податкові накладні від 01.04.2010 №40104, від 01.04.2010 №40105, від 13.04.2010 №41301.

При цьому, судом першої інстанції було зазначено, що позивачем не надано доказів руху активів в процесі здійснення господарських операцій.

Разом з тим, матеріали справи містять оригінали платіжних доручень, які проведені банком та виписки банку по особовому рахунку позивача (т. 2 а.с.51-61), які в свою чергу свідчать про сплату останнім орендних платежів, відповідно до зазначених вище договорів.

Також необхідно зазначити, що на момент здійснення зазначених операцій TOB «Інтент-К» було зареєстровано як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, йому було присвоєно індивідуальний податковий номер, а свідоцтво платника податку на додану вартість вказаного суб'єкта господарювання не було анульовано.

При цьому судова колегія зазначає, що платник податків (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальником товару (робіт, послуг), відомості щодо якого містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та який перебуває на обліку в податковому органу, в тому числі зареєстрований платником податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на валові витрати чи податковий кредит за можливу протиправну діяльність контрагента.

Лише доведення податковим органом факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на валові витрати чи податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, податковим органом не надано належних та допустимих доказів тому, що позивач укладав з вказаним контрагентом договори з метою незаконного отримання податкових вигод чи був обізнаним з певними протиправними діями постачальника при здійсненні фінансово-господарської діяльності. Не надано таких доказів й тому, що здійснення позивачем господарські операції з придбання послуг не мають реального характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, позовні вимоги Дочірнього підприємства «Адідас-Україна» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів, у відповідності до ст. 205 КАС України, дійшла висновку, що постанову суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Керуючись статтями 195, 196, 202, 205, 207 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Адідас-Україна» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2015 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.10.2010 №/0, від 23.12.2010 №/1, винесені окружною державною податковою службою - Центральним офісом з обслуговування великих платників податків Державної податкової служби.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Гром Л.М.

Судді: Бєлова Л.В.

Міщук М.С.