Справа № 817/1665/15
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шарапа В.М.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА

іменем України

"13" жовтня 2015 р. Справа № 817/1665/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Бондарчука І.Ф.

Хаюка С.М.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю

представника відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "03" липня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки розрахунку та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1520/к від 14.05.2015 року "Про звільнення ОСОБА_3.";

- поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 14.05.2015 року;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по день ухвалення судового рішення;

- визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо не проведення розрахунку в день звільнення;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2015 року по 29.05.2015 року;

- стягнути з Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області моральну шкоду у загальній сумі 6000,00 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.07.2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ №1520/к Міністерства юстиції України від 14.05.2015 про звільнення з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3.

Поновлено ОСОБА_3 з 15 травня 2015 року на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

Визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції в Рівненській області щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_3 у день звільнення - 14 травня 2015 року.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9369 (дев'ять тисяч триста шістдесят дев'ять) грн. 15 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 5621 (п'ять тисяч шістсот двадцять одна) грн. 58 коп. допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, сторони звернулись з апеляційними скаргами.

ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції у частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 14.05.2015 року № 1520/к про звільнення з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3; поновлення ОСОБА_3 з 15 травня 2015 року на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 9369 гривень. В задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідно до положень ст. 200 КАС України задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено , та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1999 року перебував на службі в органах юстиції, з 11.10.2011 року займав посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області (т. 1 а.с. 70-241).

08.02.2015 року Міністром юстиції України ОСОБА_3 попереджено про звільнення із займаної посади у зв'язку із запровадженням нової структури і штатної чисельності та скороченням посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області, запропоновано зайняти посаду начальника Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області (т. 1 а.с. 8).

12.05.2015 року в.о. начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, у присутності головних спеціалістів цього відділу, складено акт про відмову ОСОБА_3 від написання заяви про переведення на посаду, запропоновану у попередженні Міністра юстиції України, який затверджено в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (т. 1 а.с. 226).

Наказом Міністерства юстиції України "Про звільнення ОСОБА_3." №1520/к від 14.05.2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області у зв'язку зі скороченням посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (т. 1 а.с. 227).

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 29 травня 2015 року (т. 2 а.с. 23).

Дослідженими судом доказами підтверджено, що позивач із займаної посади за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України звільнений протиправно. Крім того Головним територіальним управлінням юстиції в Рівненській області допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у не проведенні розрахунку з позивачем у день його звільнення.

При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Суд апеляційної інстанції погоджується з такою правовою позицією з огляду на таке.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України ( далі - КЗпП України ), Законом України "Про оплату праці" ( далі - Закон № 108/95-ВР ), Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин ( далі - Постанова № 100 ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами 2, 3 ст. 35 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації ( злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення ) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності обставин для розірвання трудового договору, у відповідності до частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України проводиться з обов'язковим додержанням умов, передбачених статтею 49-2 зазначеного Кодексу, а саме, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою в орган по працевлаштуванню або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома органу по працевлаштуванню про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Частиною другої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів по працю України вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо (частина друга статті 42 Кодексу законів про працю України).

Отже, з викладених правових норм вбачається, що при ліквідації структурних підрозділів підприємства на роботодавця покладаються зобов'язання: 1) попередити працівника про зміни у виробництві та праці, зокрема про скорочення чисельності штату, не пізніше, ніж за два місяці; 2) за наявності вакантних посад запропонувати працівнику іншу роботу на цьому ж підприємстві, установі чи організації.

При цьому, єдиною та необхідною правовою підставою для звільнення працівника у зв'язку з такою реорганізацією є одночасна сукупність наступних умов: 1) виконання роботодавцем зазначених обов'язків; 2) відмова працівника від запропонованої йому посади.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як було правильно встановлено судом першої інстанції, на момент попередження позивача про вивільнення його із займаної посади тобто станом на 08 лютого 2015 року та 14 травня 2015 року (день звільнення позивача з посади) у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були вакантні відповідно 2 та 8 посад (т. 2 а.с. 24), однак позивачу було запропоновано лише одну посаду начальника Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області в іншій установі, а не в установі, де він працював (т.1 а.с.8).

З огляду на це, судова колегія вважає, що відповідач як роботодавець, маючи реальну можливість забезпечити реалізацію позивачем його права на залишення на роботі, не виконав свого обов'язку та не запропонував наявних вакантних посад, чим порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога в частині визнання протиправним наказу про звільнення №1520/к від 14.05.2015 року підлягає задоволенню, а позивач поновленню на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

У ст. 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України від 24.03.1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, Закон N 108/95-ВР) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 (із наступними змінами та доповненнями, далі - Порядок).

Суд відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при визначенні середнього заробітку обґрунтовано керувався цим Порядком при визначенні суми, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги в частині не надання позивачу при вивільненні пропозицій зайняти вакантні посади у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області посади заступника начальника управління з підстав відсутності достатнього рівня кваліфікації не підтверджені належними і допустимими доказами. В матеріалах особової справи містяться відомості про підвищення кваліфікації ОСОБА_3, він неодноразово заохочувався (т. 1 а.с. 70-241).

Посилання відповідачів на рішення Кадрової комісії Міністерства юстиції України попередити ОСОБА_3 про скорочення посади заступника Головного управління юстиції у Рівненській області та запропонувати зайняти посаду начальника Сарненського районного управління юстиції також є безпідставним, оскільки рішення такої комісії носить рекомендаційний характер.

Не обґрунтованими також є доводи апеляційної скарги про неможливість запропонувати ОСОБА_3 зайняти посади в Головному територіальному управлінні юстиції в Рівненській області, на які призначає не Міністр юстиції України, а начальник управління, оскільки при звільненні за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України обов'язковою є згода працівника на переведення на іншу посаду і не встановлено залежність переведення на посаду від особи, яка видає наказ про зайняття цієї посади.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 6000 грн., вважаючи доводи апеляційної скарги позивача в цій частині необґрунтованими.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з порушенням права власності, стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що самого встановлення факту порушення трудових прав позивача у спірних правовідносинах недостатньо для висновку про заподіяння моральної шкоди. Згідно статті 71 КАС України позивач зобов'язаний довести спричинення йому моральної шкоди належними і допустимими доказами. Однак всупереч цим вимогам не надав суду жодного доказу в обґрунтування позовних вимог в цій частині і не зазначив про неможливість самостійно надати такі докази з метою витребування їх судом. За таких обставин позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтується його вимога відшкодувати моральну шкоду.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції вважає обґрунтованими доводи позивача про протиправність бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області при не проведенні розрахунку з ним в день звільнення.

Судом вірно встановлено порушення вимоги статті 116 КЗпП України Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській, оскільки позивача було звільнено з роботи 14 травня 2015 року, а розрахунок з ним проведено лише 25 та 29 травня 2015 року (т. 1 а.с. 9, т. 2 а.с. 23).

Разом з тим, судом першої інстанції правомірно відхилено вимогу позивача про виплату середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку за період з 15 по 29 травня 2015 року. Оскільки позивача поновлено на роботі з 15 травня 2015 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Подвійне стягнення за один і той же період середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку не повинно допускатись.

Таким чином, дослідивши всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та Міністерства юстиції України не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "03" липня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: І.Ф.Бондарчук

С.М.Хаюк

Повний текст cудового рішення виготовлено "19" жовтня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Міністерство юстиції України вул.Городецького,13,м.Київ,01001 Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області вул.Замкова,22-А,м.Рівне,33028

4-третій особі: - ,