Справа № 826/10789/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 жовтня 2015 року № 826/10789/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Непомнящій А.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну

за позовомОСОБА_1
до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області Державної судової адміністрації України Державної казначейської служби України Господарського суду Донецької області
про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області (далі по тексту - відповідач-1), Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (далі по тексту - відповідач-2), Державної судової адміністрації України (далі по тексту - відповідач-3), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач-4), Господарського суду Донецької області (далі по тексту - відповідач-5), в якому просить:

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України заробітну плату за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з 01 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Державну казначейську службу України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу у період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з 01 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Державну казначейську службу України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09 грудня 2014 року по день винесення постанови суду, з індексацією нарахованої суми;

- зобов'язати Державну казначейську службу України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09 грудня 2014 року по день винесення постанови суду, з індексацією нарахованої суми.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/10789/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 30 червня 2015 року.

У судовому засіданні 30 червня 2015 року замінено процесуальний статус Господарського суду Донецької області з третьої особи на відповідача, у зв'язку з чим розгляд справи судом відкладений на 06 серпня 2015 року.

У судовому засіданні 06 серпня 2015 року позивач підтримав адміністративний позов у повному обсязі, представник відповідача-3 заперечив проти позову. Інші відповідачі участі повноважних представників не забезпечили, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 призначений на посаду помічника судді Господарського суду Донецької області, згідно наказу від 18 вересня 2012 року № 31.

Наказом керівника апарату Господарського суду Донецької області від 08 грудня 2014 року № 234-к позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

За посиланням позивача, заробітна плата за листопад 2014 року та за період з 01 грудня 2014 року по 08 грудня 2014 року та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період перебування на посаді помічника судді Господарського суду Донецької області, йому виплачена не була.

Вважаючи протиправними такі дії відповідачів щодо не виплати позивачу заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, останній звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 98 Кодексу законів про працю України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці» (далі по тексту- Закон №108/95).

Статтями 21 та 22 Закону №108/95 передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 1 статті 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічна за змістом норма зазначена в частині 1 статті 24 Закону №108/95.

У свою чергу, згідно з частиною 3 статті 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Крім того, приписами статті 47 Кодексу законів про працю України України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день вільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України України при звільненні рацівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. ГІри наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

На офіційному сайті господарського суду Донецької області міститься оголошення від 26 листопада 2014 року про зміну місцезнаходження господарського суду Донецької області та необхідність у зв'язку з цим отримання від працівників суду письмової згоди на переїзд до міста Харкова.

Вказане оголошення містить посилання на лист Державної судової адміністрації України від 20 листопада 2014 року № 11-5385/14, яким передбачено, що розрахунок оплати праці на листопад-грудень 2014 року необхідно здійснити виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжити виконувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється українською владою.

Водночас, згідно частиною1 та частиною 3 статті 113 Кодексу законів про працю України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Таким чином, простій в роботі господарського суду Донецької області відбувається не з вини працівника (позивача), а в силу не контрольованості території міста Донецьк органами державної влади України.

Більше того, суд зазначає, що ні положеннями статті 113 Кодексу законів про працю України, ні Законом №108/95 не передбачаються випадки не виплати заробітної плати працівникові, якщо простій в роботі установи відбувся не з вини працівника.

Одночасно, суд не погоджується з посиланнями Державної судової адміністрації України на пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, як на підставу для відмови у проведенні виплати заробітної плати, з огляду на наступне.

Так, пунктом 2 Тимчасового порядку №595 передбачено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», зазначено, що відповідно до статті 8 та статті 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановленихКонституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

У відповідності до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Одночасно, в статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як вбачається судом зі змісту пункту 2 Тимчасового порядку №595 видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування фактично були зупинені.

У свою чергу, як зазначено позивачем та не заперечується відповідачами, видатки державного бюджету на виплату заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачеві не здійснюються.

Так, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Однак, на час прийняття Тимчасового порядку № 595 судом не встановлено введення воєнного або надзвичайного стану в державі.

Згідно абзацу 3 статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (далі по тексту - Закон №638) встановлено, що режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Статтею 3 Закону № 638 визначено, що боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Статтею 4 Закону № 638 передбачено, що організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Одночасно, частиною 2 статті 14 Закону № 638 передбачено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Вказане в сукупності дає підстави дійти до висновку, що у Кабінет Міністрів України не наділений правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері виплати заробітної плати у районі проведення антитерористичної операції.

Згідно абзацу 2 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України заробітну плату за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з 01 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми; зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09 грудня 2014 року по день винесення постанови суду, з індексацією нарахованої суми є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу у період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з 01 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми та зобов'язання Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09 грудня 2014 року по день винесення постанови суду, з індексацією нарахованої суми, суд зазначає наступне.

Статтею 14 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", постановою Правління Національного Банку України "Про зупинення здійснення фінансових операцій" від 06 серпня 2014 року №466 призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою.

Листом від 04 листопада 2014 року №8-08/2286-24382 Державна казначейська служба України роз'яснила, що на виконання статті 14 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", постанови Правління Національного Банку України "Про зупинення здійснення фінансових операцій" від 06 серпня 2014 року №466, доручень Президента України, рішень Ради національної безпеки і оборони України, доручень Кабінету Міністрів України призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що головні розпорядники бюджетних коштів, якими є Державна судова адміністрація України і Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, мають подавати до Державної казначейської служби України розподіли відкритих асигнувань виключно по розпорядниках та одержувачах бюджетних коштів, які знаходяться на території, що контролюється українською владою.

З огляду на зазначене, позовні вимоги зобов'язання Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу у період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з 01 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми та зобов'язання Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09 грудня 2014 року по день винесення постанови суду, з індексацією нарахованої суми є передчасними, оскільки такі дії є похідними від нарахування та виплати позивачу відповідних грошових коштів, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають, так як заявлені на майбутнє.

У свою чергу, під час розгляду справи, судом встановлено, що частина невикористаної щорічної основної відпустки ОСОБА_1 станом на 08 грудня 2014 року складала 11 календарних днів.

Так, наказом Господарського суду Донецької області від 26 травня 2015 року № 104 ОСОБА_1 була виплачена компенсація за невикористані частини відпустки у розмірі 730,95 грн.

Так, враховуючи, що відпали обставини, що зумовлювали необхідність зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з індексацією нарахованої суми та зобов'язання Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з індексацією нарахованої суми, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України заробітну плату за період перебування на посаді помічника судді господарського суду Донецької області з 01 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми.

3. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09 грудня 2014 року по день винесення постанови суду, з індексацією нарахованої суми.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук