Справа № 813/3725/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 р. Справа № 876/8158/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Большакової О.О.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі №813/3725/15 за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

16.07.2015р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Сокальського районного суду Львівської області, просив визнати протиправним порушення Сокальським районним судом Львівської області ч.4 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні виконавчого листа №2а-19/08 від 21.11.2012р., виданого Сокальським районним судом Львівської області; зобов'язати Сокальський районний суд Львівської області направити виконавчий лист №2а-19/08 виданий 16.02.2015р. Сокальським районним судом Львівської області до ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 17.07.2015р. відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокальського районного суду Львівської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з рішенням судді суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 17.07.2015р. та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала судді суду першої інстанції не ґрунтується на законності, верховенстві права, на вимогах закону, була прийнята без дотримання Конституції та законів України і суддя Львівського окружного адміністративного суду при обґрунтуванні своїх покликань не оцінює всіх доказів і даний позов був вирішений відповідно до його внутрішнього переконання, але не ґрунтувався на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності і не керуючись законом. Суддя в ухвалі неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. В результаті вказаного не розглянуто позов по суті та порушено права позивача гарантовані Конституцією України.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу судді суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суддя Львівського окружного адміністративного суду виходив з того, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України 12 червня 2009 року №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» у розумінні положень частини першої статті 2 пунктів 1, 7 і 9, статті 3, статті 17, частини 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративне правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Як зазначено в оскаржуваній ухвалі, зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач фактично оскаржує бездіяльність Сокальського районного суду Львівської області про не направлення виконавчого листа №2а-19/08 до ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області, а тому даний спір не є публічно-правовим у розумінні ст.17 КАС України, його не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком судді суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер).

Згідно з ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст.3 КАС України).

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду ОСОБА_2 стало не повернення Сокальським районним судом Львівської області виконавчого листа №2а-19/08 до ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області після отримання постанови про відновлення виконавчого провадження від 19.12.2013р.

При цьому позивач покликається на ч.4 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження»: «У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання».

Слід зауважити, що порядок звернення судових рішень до виконання здійснюється з урахуванням положень Закону України «Про виконавче провадження», а також інших актів законодавства та встановлюється положеннями Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженою Наказом Державної судової адміністрації від 17.12.2013р. №173.

Відповідно до положень зазначеної Інструкції для виконання судового рішення у цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили або допущено до негайного виконання, стягувачу за його письмовою заявою видається виконавчий лист. Виконавчі листи виписуються після набрання рішенням суду законної сили за заявою стягувача, а у справах, в яких рішення підлягає негайному виконанню, - у день постановлення рішення.

На підставі аналізу змісту позовних вимог та законодавчих норм колегія суддів приходить до переконання, що позивач оскаржує дії Сокальського районного суду як державного органу, який здійснює покладені на нього Конституцією та законами України завдання з організаційного забезпечення роботи суду, а не дії пов'язані із здійсненням правосуддя (пов'язані з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, постановлення рішення тощо), які регулюються нормами відповідного процесуального законодавства.

Відповідно до абз.2 і 3 п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013р. №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суддею суду першої інстанції помилково прийнято рішення про відмову у відкритті провадження у даній адміністративній справі, а поданий ОСОБА_2 позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При прийняття ухвали, колегією враховано судову практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Так, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010р. у справа «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі суддя суду першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що є наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.41, 160, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2015 року про відмову у відкритті провадження у справі №813/3725/15 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточна та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

О.О. Большакова

Повний текст Ухвали виготовлено 22.10.2015р.