Справа № 813/564/14
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Київ К/800/33434/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014

у справі № 813/564/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Петерсон Систем"

до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова

Головного управління Міндоходів у Львівській області

про скасування податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Петерсон Систем" звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про скасування податкових повідомлень - рішень: № від 11.01.2014; № від 11.01.2014.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2014 позовні вимоги задоволено, скасовано податкові повідомлення - рішення: № від 11.01.2014; № від 11.01.2014.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2014 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції відповідач оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанцій при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.12, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2012 та складено акт № 632/22-10/23888369 від 13.12.2013.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення: № від 11.01.2014, яким позивачу донараховано податкове зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 936201 грн.; № від 11.01.2014, яким позивачу донараховано податкове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 55332 грн.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, Податкового кодексу України, завищено витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування на суму 240575, 91 грн.; п. 198.2, п. 198.3, п. 198.4, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 ПК України, занижено податкове зобов'язання по податку на додану вартість, за період з 01.10.2010 по 31.12.2012 на суму 754352 грн., неможливо підтвердити факт проведення позивачем господарських операцій з ТОВ „ІТ-Кур'єр", оскільки дані перевірок звітності та інформація, яка міститься в матеріалах перевірки контрагента, проведеної ДПІ у Солом'янському районі м. Києва, свідчать про відсутність у контрагента позивача будь-яких трудових ресурсів, власних виробничих, складських, торгових приміщень, устаткування та транспортних засобів, необхідних для виконання робіт (надання послуг). У податкових накладних, наданих позивачем під час перевірки, відсутній один з обов'язкових реквізитів, тому вони не можуть бути підставою для формування податкового кредиту позивачем, під час проведення перевірки позивачем не подано достатніх та належних доказів на підтвердження реальності господарських операцій з контрагентом.

Між позивачем та ТОВ „ІТ-Кур'єр" укладений договір про дистриб'юторське обслуговування дилера № УКР311-020 від 01.03.2011, відповідно до якого ТОВ „ІТ-Кур'єр" прийняло на себе обов'язок поставити позивачу товар, а позивач зобов'язався здійснити оплату відповідно до договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ „ІТ-Кур'єр" поставило позивачу товар, надало видаткові накладні, податкові накладні та всі інші документи, обумовлені укладеним між сторонами договором, а позивач здійснив оплату за поставлений товар в розмірі 161763,48 грн., в тому числі податок на додану вартість 26960, 57 грн.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться: а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу; б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління; в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів; г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг); є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг; з) інші витрати, передбачені цим розділом (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. При цьому, витрати, які не враховуються платником податку при визначенні оподатковуваного прибутку, встановлені статтею 139 Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України).

Частиною 2 ст. 3 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Висновки податкового органу про відсутність фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом ґрунтуються виключно на висновках актів перевірки його контрагента, що не є підтвердженням недобросовісності позивача як платника податків, оскільки податковим законодавством не покладено обов'язку на платника перевіряти відповідність законодавству статусу контрагентів та встановлено індивідуальну відповідальність кожного платника податків за порушення правил ведення податкового обліку.

Контрагент позивача - ТОВ „ІТ-Кур'єр", було включене до ЄДРПОУ та було платником податку на додану вартість.

Враховуючи, що судами при дослідженні факту здійснення господарської операції позивача оцінювались відносини безпосередньо між учасниками операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку, а відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосередніми контрагентами.

Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про реальність господарських операцій позивача, оскільки ці операції призвели до зміни майнового стану платника податків, метою їх придбання було їх подальше використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а нарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток є безпідставним.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (пп. "а" п. 198.1 ст. 198 ПК України).

Відповідно до абз. 1, 2 п. 198.3 ст. 198 цього Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. п. 200.1, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Стосовно віднесення позивачем до складу інших витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, витрати в частині вартості отриманих товарів за минулий період, собівартість реалізації по яких не сформована в IV кв. 2011 року в сумі 105773 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем, до податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2011 рік надана Довідка з детальною розшифровкою сум та назв доходів та витрат, зазначених у відповідних рядках додатків, а саме у рядку 06.5.37 "Інші витрати господарської діяльності", де зазначені витрати не враховані у минулих періодах.

Відповідно до п. 48.1 ст. 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями п. 46.5 ст. 46 ПК України, чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Згідно з п. 48.7 ст. 48 ПК України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених п. 46 ст. 46 вказаного кодексу.

У період з 06.08.2011 року до 15.12.2011 року включно оформлення податкових накладних мало здійснюватися за формою, визначеною наказом № 969, яка не передбачала такого реквізиту, як код товару згідно з УКТ ЗЕД для підакцизних товарів та товарів, увезених на митну територію України.

Відсутність окремих реквізитів податкової накладної не можна вважати підставою для неможливості формування податкового кредиту з ПДВ.

Крім того, порушення порядку складання податкової накладної щодо не зазначення окремих реквізитів, які не є суттєвими недоліками з точки зору повноти та достовірності відтворення змісту операції з поставки, не повинно мати наслідком виключення її з кола доказів, які підтверджують правомірність формування сум податкового кредиту.

Таким чином, відсутність у податкових накладній номеру та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України, та коду товару згідно з УКТ ЗЕД не призвело до будь-яких негативних наслідків для державного бюджету, а отже є формальним недоліком. Тому недоліки в заповненні реквізитів податкових накладних, виявлені в результаті перевірки позивача, не свідчать про їх недостовірність, недійсності та не свідчать про недопустимість їх використання як доказу сплати податку на додану вартість у ціні придбання.

Крім того, посилання податкового органу на окремі недоліки заповнення накладних не можуть слугувати перешкодою для формування податкового кредиту платника податку - покупця за наявності належним чином оформлених податкових накладних та інших первинних документів, які підтверджують реальність виконання господарських операцій.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 у справі № 813/564/14 слід відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області відхилити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.03.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 у справі № 813/564/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко