Справа № 816/3986/15
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року 10:41м. ПолтаваСправа № 816/3986/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Петренко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2015 року ОСОБА_1 /далі також - позивач, ОСОБА_1Ю./ звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області /далі також - відповідач, ГУ ДФС України/ про визнання незаконною та скасування індивідуальної податкової консультації від 21.08.2015 № 453/п/16-31-10-03-14 та зобов'язання надати нову індивідуальну податкову консультацію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем надано податкову консультацію, яка не відповідає нормам Податкового кодексу України, оскільки не в повній мірі коментує поставлені позивачем у запиті питання, має загальні формулювання та не містить конкретної відповіді.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. У письмових запереченнях наполягав на тому, що до компетенції ДФС належить надання консультацій з питань адміністрування податків і зборів, єдиного внеску відповідно до Податкового та Митного кодексів України.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС України у Полтавській області із запитом від 22.07.2015 про надання розяснення окремих положень законодавства /а.с. 27/, а саме:

- яким чином застосувати презумпцію, передбачену в статті 4 ПКУ, у ситуаціях, коли:

1) у відкритому доступі, в Інтернеті (чи друкованих виданнях, в т.ч. «Податковому віснику») містяться різні за змістом розяснення як самої ДФС, так і її територіальних органів по всій Україні чи можна виходити з того, що (з урахуванням статті 4 ПКУ) наявність таких різних розяснень дозволяє платнику застосувати найбільш вигідний для нього підхід, навіть тоді, коли ці множинні розяснення не адресовані йому персонально?

2) також у відкритому доступі на сайті http://www.reyestr.court.gov.uа/ можна знайти численні рішення судів різних рівнів по тих чи інших питаннях застосування ПКУ. Чи можна використовувати рішення цього реєстру як джерело для застосування презумпції, вказаної в статті 4 ПКУ?

- чи зобовязані податкові органи, приймаючи ті чи інші рішення в рамках Податкового кодекс України, обовязково дотримуватись правових висновків Верховного суду України?

ГУ ДФС України у Полтавській області листом від 21.08.2015 за вих. № 459/П/16-31-10-03-14 повідомило позивача про те, що застосування презумпції правомірності рішень платника, що визначена п. 4.1.4. ст. 4 ПК України можливо лише в разі наявності множинності трактування норм законів чи нормативно-правових актів, а не роз'яснень контролюючих органів.

Розяснення щодо застосування контролюючими органами норм, що допускають неоднозначне трактування прав та обовязків, може бути надано платнику податків виходячи з конкретної ситуації, що виникла у такого платника /а.с.26/.

Позивач не погодився із таким висновком відповідача та оскаржив його до суду.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов до наступних висновків.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 14.1.172 пункту14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно із пунктом 52.1 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Відповідно до пункту 52.5 пункту 52 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з питань, що належать до їх повноважень.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Відповідно до підпункту 76 пункту 4 Положення ДФС відповідно до покладених на неї завдань здійснює розгляд звернень громадян та юридичних осіб з питань, пов'язаних з діяльністю ДФС.

Пунктом 56.21 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на його підставі, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, унаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Саме тому у розв'язанні правової колізії платнику податків може бути доцільно скористатися податковою консультацією, щоб обґрунтувати своє рішення з того чи іншого питання.

Це означає, що платнику податків, який сумнівається у своєму тлумаченні тієї чи іншої норми закону, слід звернутися до контролюючого органу й одержати від нього допомогу щодо застосування цієї норми у письмовому вигляді. Тож завдання податкової консультації - убезпечити платника податків від відповідальності за дії, передбачені цією консультацією.

Однак, слід звернути увагу, індивідуальні консультації враховують індивідуальні особливості ситуації в конкретного суб'єкта господарювання. Тобто, ДФС надає роз'яснення платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону, виходячи з конкретної ситуації, що виникла у платника, та лише з тих питань, що належать до її повноважень, тобто адміністрування податків та зборів.

У зв'язку із чим, платнику податків важливо правильно формулювати саме запитання: воно має бути поставлено чітко, з описом існуючої ситуації.

Отже, консультація, у розумінні вказаних положень, полягає у наданні контролюючим органом практичної допомоги платнику податків у вигляді певних порад, рекомендацій, надання інформації, розкритті змісту закону, поясненні термінів, та інше щодо використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів. При цьому, консультація не може виходити за межі закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС України у Полтавській області із запитом від 22.07.2015 про надання розяснення окремих положень законодавства, а саме: яким чином застосувати презумпцію, передбачену в статті 4 ПКУ, у ситуаціях, коли, 1) у відкритому доступі, в Інтернеті (чи друкованих виданнях, в т.ч. «Податковому віснику») містяться різні за змістом розяснення як самої ДФС, так і її територіальних органів по всій Україні чи можна виходити з того, що (з урахуванням статті 4 ПКУ) наявність таких різних розяснень дозволяє платнику застосувати найбільш вигідний для нього підхід, навіть тоді, коли ці множинні розяснення не адресовані йому персонально? 2) також у відкритому доступі на сайті http://www.reyestr.court.gov.uа/ можна знайти численні рішення судів різних рівнів по тих чи інших питаннях застосування ПКУ. Чи можна використовувати рішення цього реєстру як джерело для застосування презумпції, вказаної в статті 4 ПКУ? Чи зобовязані податкові органи, приймаючи ті чи інші рішення в рамках Податкового кодекс України, обовязково дотримуватись правових висновків Верховного суду України?

Вирішуючи питання про наявність порушених прав позивача в публічно-правових відносинах з відповідачем, суд виходить із наступного.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративне судочинство, відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, спрямоване на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Для визначення ознак публічно-правового спору суд повинен встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно - правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов'язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов'язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права.

Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов'язків.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У пункті 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

А тому дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права та інтереси особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи.

Суд погоджується із позивачем, що пунктом 53.3. статті 53 Податкового кодексу України передбачено право платника податків оскаржити до суду надану йому індивідуальну податкову консультацію, як правовий акт індивідуальної дії, що викладений в письмовій формі, однак у випадку, якщо, на думку такого платника податків, надана консультація суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Дослідивши зміст зазначеного запиту позивача суд дійшов до висновку, що він не містить опису конкретної ситуації та питань стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, тобто звернення позивача про надання податкової консультації за своїм змістом не є зверненням щодо практичного використання конкретної норми закону з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів. Вказана обставина не заперечувалася позивачем.

Згідно пояснень наданих позивачем в ході судового засідання, вказаний запит ним сформульовано з метою отримання від відповідача індивідуальної податкової консультації, яка його може убезпечити від ймовірних неправомірних рішень контролюючого органу відносно нього, як платника податків при майбутньому застосуванню останнім тих чи інших норм, що регулюють порядок адміністрування податків та зборів у відповідності до тлумачення, яке можливо не буде збігатися із тлумаченням контролюючого органу.

Тобто, станом на момент подання запиту, як і станом на момент розгляду справи, у позивача не було наявної необхідності в отримання індивідуальної податкової консультації щодо практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючий орган.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України N 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи наведені норми та висновок Конституційного Суду України, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Враховуючи, що питання зазначені в запиті не стосуються практичного використання позивачем конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, а метою отримання індивідуальної податкової консультації є бажання позивача убезпечити себе у майбутньому від можливих протиправних рішень контролюючого органу при застосуванні позивачем конкретних норм закону щодо адміністрування податків чи зборів, які не зазначені в такому запиті, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права або інтересу позивача, яке підлягає захисту у спосіб, визначений позивачем.

Будь-яких інших обставин, які б вказували на безпосереднє порушення прав позивача оскаржуваною консультацією, позивач не навів.

Таким чином, позивач не довів наявність порушення оскаржуваною індивідуальною податковою консультацією Головного управління ДФС у Полтавській області саме його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Оскільки предметом позовних вимог ОСОБА_1 є оскарження акта індивідуальної дії, що не стосується практичного використання самим позивачем конкретних норм закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів і не зачіпає прав, свобод або інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, якщо відповідачу необхідно довести правомірність оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності, то позивач має довести факт порушення його прав, свобод чи інтересів рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які оскаржуються позивачем.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 в зазначених правовідносинах.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 26 жовтня 2015 року.

Суддя І.Г. Ясиновський