Справа № 2а/0570/15125/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/11926/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Приходько І.В.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача ОСОБА_4

відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постановуДонецького апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року
у справі№2а/0570/15124/2012
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
доСлов'янської об'єднаної державної податкової інспекції Донецької області Державної податкової служби
провизнання недійсним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_4) звернулась до суду з позовом до Слов'янської об'єднаної державної податкової інспекції Донецької області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, Слов'янська ОДПІ), в якому просила визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 27 червня 2012 року №.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2012 року, позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано податкове повідомлення - рішення Слов'янської ОДПІ № від 27 червня 2012 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову.

Вважаючи рішення суду апеляційної інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року.

Відповідач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких у її задоволенні просив відмовити.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 червня 2012 року відповідачем здійснено перевірку позивача, за наслідками якої складено акт №2356/17-411 від 22 червня 2012 року про порушення податкового законодавства.

Вищезазначеним актом перевірки встановлено порушення позивачем пункту 51.1 статті 51, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України щодо неподання (подання з порушенням терміну) податкової звітності сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку та суми утриманого з них податку (форми 1-ДФ).

На підставі вищезазначеного акта перевірки відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення - рішення № від 27 червня 2012 року, яким нараховано грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 510,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як фізична особа - підприємець, у розумінні підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України не є податковим агентом стосовно іншої фізичної особи-підприємця, яка є платником єдиного податку, а тому не мав обов'язку подавати відповідачу розрахунок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням до позивача застосовано штраф за несвоєчасне подання податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, а не за його неподання, тому посилання позивача на відсутність у нього обов'язку щодо подання відповідного розрахунку не спростовують правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України), податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є в тому числі і податкові агенти.

При оподаткуванні податком на доходи фізичних осіб об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 ПК України).

Згідно із статтею 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Колегія суддів вважає, що позивач в такому випадку не є податковим агентом, відповідно до правил статті 162 Податкового кодексу України, він також не може бути платником податку на доходи фізичних осіб із доходів, отриманих фізичними особами підприємцями від операцій, здійснюваних у межах обраних ними видів діяльності.

Відповідно до пункту 177.8 статті 177 ПК України під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від операцій, здійснюваних у межах обраних ним видів діяльності, суб'єкт господарювання, який нараховує (виплачує) такий дохід, не утримує податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції позивач у розмінні підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України не є податковим агентом стосовно фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, а тому не мав обов'язку подавати відповідачу розрахунок, оскільки інших виплат стосовно фізичних осіб позивач у звітний період не здійснювала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для застосування до позивача штрафу, передбаченого частиною 1 пункту 119.2 статті 119 ПК України, у відповідача не було.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо правомірності донарахування позивачу грошового зобов'язання з відповідного податку.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 226, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

2. Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року у справі №2а/0570/15125/2012 скасувати.

3. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 грудня 2012 року у справі №2а/0570/15125/2012 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

І.В. Приходько