Справа № 805/5074/13а
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року м. Київ К/800/36765/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, управління Державної казначейської служби України у Київському районі м. Донецька Донецької області, про визнання дій протиправними,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача по винесенню постанови від 04 квітня 2013 року про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 7202 грн., витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 58,04 грн., складанню акта опису та арешту майна, скасуванню постанови ВП №35692898 в частині стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій і зобов'язання повернення вказаних коштів, визнання акту опису та арешту майна від 4 квітня 2013 року недійсним та стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково.

Визнано неправомірними та скасовано постанови від 4 квітня 2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 7200,0 грн. і витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 58,04 грн. та акт опису і арешту майну від 4 квітня 2013 року ВП 34633689.

Зобов'язано відділ Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку повернути позивачу сплачений відповідно до квитанції №15224.144.1 від 4 квітня 2013 року виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій загальною сумою 7258,04 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цього суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог і прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 грудня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/0523/57, виданого 22 травня 2012 року Київським районним судом м. Донецька про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у розмірі 72020,0 грн.

У зв'язку з невиконанням рішення у добровільному порядку державним виконавцем 21.03.2013 року було накладено арешт на все майно боржника.

В подальшому 04 квітня 2013 року державним виконавцем прийнято постанову про закриття вказаного виконавчого провадження, внаслідок чого також припинено чинність арешту майна боржника, інші заходи примусового виконання і арешт коштів боржника у фінансових установах.

Цього ж дня державним виконавцем складено акт опису та арешту майна при примусовому виконанні виконавчого листа №2/0523/57, яким описано та накладено арешт на автомобіль позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання протиправними дії відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правові наслідки для позивача створюють саме спірний акт і постанови, а відтак дії самі по собі не створюють правових наслідків і безпідставно обрані позивачем у вигляді способу судового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутися до суду, якщо її права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Із системного аналізу вказаних норм та висновку Конституційного Суду України слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Таким чином, вирішуючи адміністративний спір по суті, суд повинен дати відповідь на питання щодо того, чи діяв суб'єкт владних повноважень згідно із вимогами правових норм та чи не порушено цими діями (бездіяльністю) прав позивача. Встановивши факт порушення, тобто визнавши оскаржувані рішення, дію чи бездіяльність протиправними, суд повинен визначити правові наслідки цього порушення та обрати відповідний спосіб захисту порушеного права позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно того, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання неправомірними та скасування спірних рішень.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн., то колегія суддів зазначає, що згідно ст. 56 Конституції України (в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції) кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 21 КАС України передбачено, що позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою і підсудні одному адміністративному суду. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про стягнення з відповідача, суб'єкта владних повноважень, коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій стосовно відсутності підстав відшкодування моральної шкоди, оскільки заподіяна позивачу моральна шкода не підтверджується належними доказами.

Доводи касаційної скарги зроблених судом апеляційної інстанції висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни оскарженого судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд -

у х в а л и в:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і: В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман