Справа № 803/2099/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 р. Справа № 876/11708/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.

суддів: Обрізка І.М., Левицької Н.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.11.2014 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Старовижівського районного сектору управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Старовижівського районного сектору управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними дії від 04.09.2014 р. та зобов'язання надати дозвіл на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Старовижівським районним сектором управління державної міграційної служби України у Волинській області неправомірно було відмовлено в оформленні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень такі рішення приймаються виключно територіальними органами ДМС.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24.11.2014 р. позов задоволено в частині визнання протиправними дії від 04.09.2014 р. та зобов»язано Старовижівський районний сектор управління державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 серпня 2014 року відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.

Дану постанову суду оскаржило управління державної міграційної служби України у Волинській області, вважаючи таку необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просять скасувати в частині задоволених позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги аналогічними запереченням на позовні вимоги, зокрема зазначає, що позивачу правомірно було відмовлено в оформленні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 червня 2014 року № 571-р «Про встановлення квоти імміграції на 2014 рік» для вказаної категорії іммігрантів встановлена квота - 15 осіб, яка станом на 01 серпня 2014 року є вичерпною.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, і порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну та виїздом з України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України «Про імміграцію».

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; особи, які раніше перебували в громадянстві України; батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, з 06.07.1990 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується копією паспорта останнього НОМЕР_1 та копією свідоцтва про шлюб від 06.07.1990 року.

17.11.2010 р. позивач разом з чоловіком ОСОБА_3 знялась з реєстраційного обліку в м. Бакал Саткінського району Челябінської області Російської Федерації та переїхала до села Нова Вижва Старовижівського району Волинської області з метою отримання дозволу на постійне місце проживання для здійснення догляду та піклування за матір'ю чоловіка інваліда першої групи загального захворювання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 квітня 2012 року управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління МВС України у Волинській області надано дозвіл ОСОБА_3 на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання.

29.08.2014 р. ОСОБА_1 звернулась до завідувача Старовижівського районного сектору Управління державної міграційної служби країни у Волинській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Листом від 04.09.2014 р. № 457 Старовижівський районний сектор Управління державної міграційної служби України у Волинській області повідомив позивача про те, що відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» вона має право отримати дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки є дружиною іммігранта, однак відмовив в оформленні дозволу на імміграцію в Україну, у зв'язку з тим, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 червня 2014 року № 571-р «Про встановлення квоти імміграції на 2014 рік» для вказаної категорії іммігрантів встановлена квота - 15 осіб, яка станом на 01 серпня 2014 року є вичерпною.

Тому суд першої інстанції, покликаючись на приписи п. 6 ч. 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_3 є іммігрантом, а дружнина ОСОБА_1 має право на отримання дозволу на імміграцію в Україні.

Порядок надання дозволу на імміграцію в Україну на постійне проживання та перелік документів, необхідних для отримання такого дозволу визначено статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Зокрема, пунктом 5 статті 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено перелік документів необхідних для надання дозволу на імміграцію, а саме: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

З метою реалізації положень Закону України «Про імміграцію» Кабінетом Міністрів України 26 грудня 2002 року винесено постанову № 1983, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень (далі - Порядок ). Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну іноземцям та особам без громадянства, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також повноваження центральних органів виконавчої влади України, підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Відповідно до пункту 10 Порядку заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Порядок подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, перелік необхідних документів та порядок їх розгляду, крім статті 9 Закону України «Про імміграцію», визначені пунктами 11-14 Порядку.

Пунктом 11 Порядку передбачено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: копія документа, що посвідчує особу (підтверджує громадянство (підданство) чи статус особи без громадянства); три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію»; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

На спростування доводів апелянта про те, що дії відповідача є правомірними, оскільки використано надану квоту, необхідно зазначити, що позивачем подано до Старовижівського районного сектору управління державної міграційної служби України у Волинській області разом із заявою від 29.08.2014 року усі необхідні документи, передбачені статтею 9 Закону України «Про імміграцію» та Порядком, для отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку передбачено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що відмовляючи в оформленні дозволу на імміграцію в Україну Старовижівський районний сектор управління державної міграційної служби України у Волинській області діяв усупереч вимогамЗакону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов'язати відповідача надати дозвіл на імміграцію в Україну, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.162 КАС України передбачено, що головним завданням суду при прийнятті рішення в адміністративній справі є прийняття такого рішення, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повторно звертаючи увагу на приписи п.12 наведеного Порядку, необхідно вказати, що якщо відмова цього органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб'єкта владних повноважень за законом - не існує, суд має повне право зобов'язати такий орган виконавчої влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача, оскільки це і є основним завданням адміністративного судочинства.

При цьому, зобов'язання судом суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки, суд не вирішує в цьому разі питання про надання дозволу на імміграцію в Україну, а лише зобов'язує державний орган вчинити дії з повторного розгляду поданої заяви, тобто, зобов'язує його діяти у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених наведеним Порядком.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст. 160, ст.197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.11.2014 р. у справі № 803/2099/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді І.М. Обрізко

Н.Г. Левицька