Справа № 815/505/15
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/505/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токмілової Л.М.,

за участю: секретаря Мороз А.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України

в Одеській області ОСОБА_2,

представника ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_3,

третя особа ОСОБА_4 не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Головного управління МВС України в Одеській області, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_5 (надалі ОСОБА_5 або позивач) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (надалі ГУ МВС України в Одеській області), в якому позивач просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ № 585 о/с від 22.08.2014р. про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5 з посади оперуповноваженого сектору кримінального розшуку Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, зобовязати поновити ОСОБА_5 на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ України стало вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння , прояв нетактовної поведінки, що виразилася у нещирості під час проведення службового розслідування. Такий висновок відповідача ОСОБА_5 вважає незаконним, адже постановою Апеляційного суду Одеської області від 14.11.2014р. рішення Фрунзівського районного суду Одеської області про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасовано та визнано незаконним.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представник ГУ МВС України в Одеській області у судовому засіданні проти адміністративного позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, при цьому зазначивши наступне. Підставою для звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ стало грубе порушення ним вимог Дисциплінарного статуту, Правил дорожнього руху, Правил поведінки та професійної етики, ігнорування наказів та доручень МВС та ГУМВС України щодо неухильного дотримання транспортної дисципліни, що виразилося у керуванні ОСОБА_5 15.06.2014р. автомобілем у стані алкогольного сп'яніння, відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння, прояві нетактовної поведінки під час оформлення адміністративних матеріалів, проявленої нещирості під час проведення службового розслідування, не доповіді керівництву РВ про складання відносно нього адміністративного протоколу за ст. 130 КУпАП та ненаданні копій оновлених документів на автомобіль, яким ОСОБА_5 керував 15.06.2014р. Вказане вище, на думку представника відповідача, свідчить про необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог ОСОБА_5

В судовому засіданні 04.02.2015р. до участі у справі в якості другого відповідача залучено Приморський районний відділ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області (надалі Приморський РВ).

В судовому засіданні 20.02.2015р. до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідач залучено ОСОБА_6 (Т.1, а. с. 77-80).

07.04.2015р. у судовому засіданні протокольною ухвалою суду третю особу ОСОБА_6 замінено на ОСОБА_4 (Т.1, а. с. 168).

У судове засідання третя особа ОСОБА_4 не прибув. Про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується наявними матеріалами справи. Позицію стосовно позовних вимог ОСОБА_5 не висловив. Під час телефонної розмови із секретарем судового засідання Мельниченко А.А. просив розглянути справу за його відсутністю та повідомити про кінцеве рішення по справі, про що секретарем судового засідання складено телефонограму (Т.1, а.с. 215).

Представник Приморського РВ у судовому засіданні проти позовних вимог також заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях проти позову (Т.1, а. с. 55-58). При цьому з письмових заперечень проти позову вбачається, що правова позиція Приморського РВ відповідає позиції ГУ МВС України в Одеській області.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які неодноразово викликалися судом, у судове засідання не прибули. При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 перебуває в зоні проведення антитерористичної операції, що підтверджується відміткою відповідальної особи відділення поштового звязку на конверті з повернутою до суду кореспонденцією (Т.1, а. с. 244).

Свідок ОСОБА_9, який викликався судом у судові засідання, призначені на 07.09.2015р. та 23.09.2015р., судові повістки отримував завчасно, що підтверджується матеріалами справи (Т.1, а.с. 235, 242), але у судове засідання для дачі показань не зявився.

Судова повістка про виклик до суду в якості свідка ОСОБА_7 повернута до суду у звязку із закінченням терміну зберігання (Т.1. а. с. 246).

Згідно з ч.11 ст.35 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином. Тому суд вважає, що вжив усіх заходів для виклику свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КАС України якщо в судове засідання не прибули свідок, експерт, спеціаліст, суд заслуховує думку осіб, які беруть участь у справі, про можливість продовження судового розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, які не прибули, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про оголошення перерви.

Згідно з ч. 2 ст. 128 КАС України неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проте за клопотанням сторони та з урахуванням обставин у справі суд може відкласти її розгляд.

Заслухавши думки представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_5, в період з 08.10.2010р. по 11.08.2014р. проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 18).

22.08.2014р. Наказом №585 о/с начальника ГУМВС України в Одеській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5, оперуповноваженого сектора карного розшуку Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області звільнено у запас Збройних Сил за п. 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України (надалі оскаржуваний наказ) (Т.1, а. с. 17).

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ прийнято на виконання Наказу начальника ГУМВС України в Одеській області №2246 від 24.07.2014р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Приморського РВ ОМУ ГУМВС», яким оперуповноваженого сектора карного розшуку Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5 наказано звільнити з органів внутрішніх срав за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України (Т.1, а. с. 62-64).

12.08.2014р. на виконання зазначеного наказу начальником Приморького РВ ОСОБА_10 внесено подання про звільнення ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 65-66).

Згідно висновку старших керівників, звільнення ОСОБА_5 погоджено начальником ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_11 та начальником УКЗ НУМВС України в Одеській області ОСОБА_12 та заступником начальника ГУМВС України в Одеській області прийнято рішення про звільнення ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 67).

Як вбачається з матеріалів справи, прийняттю рішення про звільнення позивача з органів внутрішніх справ передували наступні обставини.

В період з 06 червня по 06 липня 2014 р. ОСОБА_5 перебував у черговій відпустці за 2014 рік згідно наказу Приморського РВ від 10.06.2014р. №50 о/с (Т.1, а.с. 113, 114).

15.06.2014р. о 01 год. 15 хв. у м. Жашків Черкаської області працівником ДАІ зупинено автомобіль НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_5. Під час розмови із водієм працівником ДАІ виявлено в останнього ознаки алкогольного спяніння та запропоновано водію пройти тест або медичне обстеження, але ОСОБА_5 від медичного обстеження відмовився в присутності свідків, чим порушив п. 8.5 Правил дорожнього руху. За даним фактом працівником ДАІ в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8, членів громадського формування самооборони «Легіон», складено протокол про адміністративне правопорушення №441833 (Т.1, а.с. 109). Від підпису протоколу та надання пояснень ОСОБА_5 відмовився.

Листом від 20.06.2014р. за вих. №13/14-455 Управління Державтоінспекції УМВСУ в Черкаській області повідомило Начальника ІОС УКЗ УМВС України в Одеській області про факт складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 106).

Зазначений лист надійшов до Управління кадрового забезпечення УМВС України в Одеській області 01.07.2014р.

04.07.2014р. Наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області №2009 «Про проведення службового розслідування» за фактом порушення транспортної дисципліни ОСОБА_5 призначено службове розслідування (Т.1, а. с. 106, зворотний бік).

Згідно письмових пояснень, отриманих 09.07.2014р. від ОСОБА_5, ОСОБА_5 в ніч з 14.06.2014р. на 15.06.2014р. знаходився у м. Жашків Черкаської області, де керував автомобілем НОМЕР_1 та був зупинений працівниками ДАІ. В ході розмови з останніми, ОСОБА_5 повідомлено, що він знаходиться в стані алкогольного спяніння. ОСОБА_5 віддав працівникам ДАІ посвідчення водія, зачинив автомобіль та повернувся додому. При цьому, згідно пояснень ОСОБА_5, поняті присутні не були. На питання, чому ОСОБА_5 відмовився від проходження медичного обстеження відповів, що не бажав залишати родичів, які перебували в автомобілі. Крім того, з наданих пояснень вбачається, що, віддавши працівникам ДАІ посвідчення водія, ОСОБА_5 не отримав тимчасове водійське посвідчення, оскільки отримати таке посвідчення працівниками ДАІ йому не запропоновано (Т.1, а. с. 108).

Судом встановлено, що атомобіль марки «ВАЗ 21099» номерний знак НОМЕР_2 зареєстровано 07.02.2014р. за ОСОБА_13 (а.с. 129-130). Дана обставина також підтверджується поясненнями позивача (а.с. 150-155).

В ході службового розслідування отримані пояснення, відібрані посадовими особами Управління МВС України в Черкаській області, від ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8

Згідно пояснень ОСОБА_7, який зупинив автомобіль під керуванням ОСОБА_5, 15.06.2014р. ним спільно з представниками громадського формування самооборони «Легіон» проводилася перевірка водіїв на стан алкогольного спяніння. Встановивши наявність характерного запаху алкоголю від ОСОБА_5, ОСОБА_7 запропонував останньому пройти алкотест «Драгер» або проїхати в Жашківську ЦРЛ для проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння, але ОСОБА_5 від проходження тесту відмовився та запропонував грошову винагороду. При цьому ОСОБА_5 поводився агресивно, із застосуванням нецензурної лексики в принизливій формі. Після вилучення водійського посвідчення зачинив машину та зник (Т.1, а.с.110).

Інформація, викладена у поясненнях ОСОБА_7, підтверджується також поясненнями ОСОБА_9 від 14.07.2015р., та поясненнями ОСОБА_8 від 15.07.2014р. (Т.1, а.с. 111, 112).

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_14, заступника начальника сектору карного розшуку Приморського РВ, його підлеглий ОСОБА_5, 06.06.2014р. відбув у чергову відпустку до м. Києва. Про факт складення адміністративного протоколу відносно ОСОБА_5 ОСОБА_14 стало відомо лише від керівництва Приморського РВ (Т.1, а. с. 116).

В ході службового розслідування також встановлено, що лейтенант міліції ОСОБА_5, у порушення вимог доручення ГУМВС України в Одеській області від 08.08.2013р. №225 Про додаткові заходи щодо недопущення надзвичайних подій серед особового складу органів внутрішніх справ області, пов'язаних з транспортними засобами, факт використання ним автомобіля НОМЕР_3, від керівництва Примосрького РВ приховав.

23.07.2014р. Начальником ГУМВС України в Одеській області затверджено висновок службового розслідування за фактом порушення транспортної дисципліни співробітником Приморського РВ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 118-122).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, якими врегульовано спірні відносини між сторонами, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

Правовідносини, пов'язані з прийняттям, проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ регламентовано Законом України Про міліцію від 20 грудня 1990року (надалі Закон), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 (надалі Положення), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006р. №3460-IV (надалі Дисциплінарний статут).

Відповідно до ст.1 Закону України Про міліцію міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до ст.ст.2,3 Закону України "Про міліцію" основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення і розкриття злочинів, розшук осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних посягань; виконання кримінальних покарань і адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків. Діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями й населенням.

Статтею 7 Закону України Про міліцію встановлено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури міністерства внутрішніх страв, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Права і обовязки, організація роботи та структура підрозділів визначаються положеннями, які затверджуються Міністром внутрішніх справ України відповідно до Закону. У своїй діяльності міліція підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України.

Частиною 1 статті 18 Закону передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України затверджується Верховною ОСОБА_15 України.

Відповідно до п.п. 2,10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, норми якого поширюються і на працівників міліції, передбачено, що особи які перебувають на службі в органах внутрішніх справ і мають спеціальне звання майора міліції, відносяться до старшого начальницького складу. Особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з ч. 1 ст.14 Дисциплінарного Статуту ОВС України, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою, начальник призначає проведення службового розслідування.

Відповідно до частини 1 статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та ОСОБА_6 працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно з п. 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги ОСОБА_6 працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Присяга працівника органів внутрішніх справ України, текст якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991року №382, зобов'язує суворо дотримуватися Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю, з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Дисциплінарного статуту одним із видів дисциплінарних стягнень, які накладаються на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, є звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому Розділом VII Положення передбачено такі підстави для звільнення осіб середнього начальницького складу (до яких відноситься звання старшого лейтенанта міліції), як звільнення зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): а) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років; б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії; в) через обмежений стан здоров'я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв'язку з відсутністю відповідних вакантних посад; г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі; д) через службову невідповідність; є) за порушення дисципліни; ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; з) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації); и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; і) у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку; ї) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", або кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 66 Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

Таким чином, дискредитація звання начальницького складу є окремою підставою для звільнення особи із органів внутрішніх справ.

При цьому чинне законодавство України не дає визначення поняттю дискредитації.

Разом з тим, як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.04.2013р. К/9991/89626/11, дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, приходимо до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у ст. 5 Закону України «Про державну службу», Кодексі честі працівника органів внутрішніх справ, Етичному кодексі працівника органів внутрішніх справ та інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

Відповідно до Етичного кодексу працівника органів внутрішніх справ працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обов'язку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе моральні зобов'язання, а саме бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби.

Бездоганне виконання моральних зобов'язань забезпечує право працівника на суспільну довіру, повагу, визнання і підтримку громадян.

Поведінка працівника органів внутрішніх справ завжди і за будь-яких обставин має бути бездоганною, відповідати високим стандартам професіоналізму і морально-етичним принципам стража правопорядку. Ніщо не повинно паплюжити ділову репутацію та авторитет працівника.

Відтак, під вчинками, що дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ, та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ, у звязку з виконанням службових обовязків або не повязані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків слід віднести: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа.

Отже, поняття вчинку, що дискредитує працівника органів внутрішніх справ, є поняттям набагато ширшим, ніж поняття адміністративного проступку.

За таких умов підставою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ може бути не лише вчинення адміністративного проступку, а скоєння будь-якого вчинку, навіть не передбаченого як адміністративний проступок, але який підриває довіру до працівника органу внутрішніх справ.

Відповідно до п.3.17 Наказу МВС України від 16.03.2007року №81 Про заходи щодо зміцнення дисципліни і законності в органах внутрішніх справ та попередження надзвичайних подій, пов'язаних із загибеллю й травмуванням особового складу, до працівників, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп'яніння, незалежно від наслідків, приймати безальтернативне рішення звільнення з органів внутрішніх справ, а керівників, які приховують такі факти, понижувати в посаді. Інформацію про такі випадки доводити до відома особового складу.

Пунктом 3.7 Наказу МВС України від 26.03.2010 року № 90 Про стан дисципліни й законності в діяльності органів та підрозділів внутрішніх справ та заходи щодо його покращання вирішено вживати суворих заходів дисциплінарного впливу до працівників, які допускають порушення Правил дорожнього руху, випадки керування транспортними засобами без відповідних документів, не розмитненими, не зареєстрованими і не придатними до експлуатації автомобілями, а також до працівників Державтоінспекції, які не реагують на такі факти. За результатами службового розслідування стосовно працівників, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп'яніння, вирішувати питання про їх звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому суд не бере до уваги як підставу для визнання оскаржуваного наказу протиправним посилання представника позивача на постанову Апеляційного суду Одеської області від 14.11.2014р., якою скасовано постанову судді Фрунзівського району Одеської області від 15.09.2014р. про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а провадження у справі закрито за відсутністю у його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Як зазначено у постанові Вищого адміністративного суду України від 11.08.2015р. К/800/57286/14, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 1 ст. 72 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. При цьому, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Водночас передбачене частиною першою статті 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати, як обов'язкові, висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною першою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.

З досліджених матеріалів справи суду не вбачається обставин, які б спростовували факти, встановлення яких стало підставою для звільнення позивача.

Зокрема, твердження представника позивача та самого позивача про те, що під час зупинення транспортного засобу, яким керував ОСОБА_5, останній не перебував у стані алкогольного спяніння спростовуються, зокрема поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Крім того, висновок щодо результатів медичного огляду, складений 15.06.2014р. лікарем Жашківської ЦРЛ ОСОБА_15, на думку суду, не може бути беззаперечним доказом того, що 15.06.2014р. ОСОБА_5 під час зупинки транспортного засобу не перебував у стані алкогольного спяніння з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, 15.06.2014р. працівником ДАІ вилучено посвідчення водія ОСОБА_5 серії ВАН №139411.

Разом з тим, медичний висновок, складений 15.06.2014р. о 2 год 20 хв., містить ті самі реквізити посвідчення водія, яке вилучено під час складання протоколу від 15.06.2014р. серії АГ2 №441833 о 01 год. 15 хв.

Таким чином, суду не зрозуміло, як ОСОБА_5 міг предявити лікарю Жашківської ЦРЛ посвідчення водія, вилучене у нього годиною раніше.

Окрім того, обставиною, яка викликає у суду сумнів щодо перебування позивача у тверезому стані під час керування автомобілем у ніч з 14.06.2014р. на 16.06.2015р., є те, що позивач з незрозумілих причин відмовився проходити медичне обстеження у присутності свідків, що може вказувати на бажання позивача приховати певні обставини.

Також незрозумілою для суду є позиція позивача, викладена у письмових поясненнях під час службового розслідування від 09.07.2014р. (та яка позивачем не оспорюється), стосовно того, що в ніч з 14.06.2014р. на 15.06.2014р. після складання протоколу про адміністративне правопорушення та вилучення посвідчення водія він залишив автомобіль та вирушив додому та не повідомив про проходження ним медичного огляду, враховуючи що встановлення факту відсутності алкогольного спяніння є вирішальним для результатів службового розслідування.

Що ж стосується посилання представника позивача на атестаційний лист за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року, згідно якого ОСОБА_5 за результатами атестування займаній посаді відповідає, суд зазначає, що даний документ також не може бути свідченням протиправності оскаржуваного наказу, оскільки, по-перше, не містить дати його складання, а, по-друге, про факт складення відносно ОСОБА_5 адміністративного протоколу керівництву ГУМВС України в Одеській області стало відомо у липні 2014 року, відтак дану подію неможливо було оцінити при проведенні атестації позивача за вказаний період.

Окрім зазначеного вище, суд також звертає увагу позивача на те, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу став наказ начальника ГУМВС України в Одеській області №2246 від 24.07.2014р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Приморського РВ ОМУ ГУМВС», який позивачем не оскаржується. Так само позивачем не оскаржуються дії відповідачів щодо проведення службової перевірки та складання висновків такої перевірки.

Отже, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про те, що, приймаючи наказ № 585 о/с від 22.08.2014р. про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_5 з посади оперуповноваженого сектору кримінального розшуку Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, відповідач діяв у межах повноважень, в порядку та спосіб, встановлений законом.

За таких умов підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 відсутні.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до положень ст. 160 КАС України в судовому засіданні 21 жовтня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 11, 14, 71, 86, 94, 158 - 163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Головного управління МВС України в Одеській області, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено та підписано судом 23 жовтня 2015 року.

Суддя Л.М. Токмілова

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Головного управління МВС України в Одеській області, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено та підписано судом 23 жовтня 2015 року.

23 жовтня 2015 року.