Справа № 815/2215/15
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2015-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2215/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року

17год.50хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Торубка М.А.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю

Від Першого заступника прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича: не зявився

Від колишнього прокурора Одеської області Приза Андрія Андрійовича: не зявився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, першого заступника прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича, колишнього прокурора Одеської області Приза Андрія Андрійовича про визнання неправомірними дій, скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява (з урахуванням заяви про доповнення та уточнення позовних вимог від 01.09.2015 року) ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати неправомірними дії прокуратури Одеської області щодо невжиття передбачених діючих законодавством заходів до запропонування позивачу вакантних посад у прокуратурі Одеської області упродовж з 22.12.2014 року по 31.03.2015 року, залишення без розгляду та ненадання відповідей на звернення ОСОБА_1 від 18.03.2015 та 31.03.2015, незаконного звільнення з роботи; визнати неправомірними дії бувшого прокурора Одеської області Приза А.А., що виразилися у незаконних діях щодо позивача з метою незаконного звільнення з роботи, несвоєчасне повідомлення та неповідомлення ОСОБА_1 про наявні вакантні посади у прокуратурі Одеської області упродовж з 22.12.2014 по 03.03.2015; визнати неправомірними дії виконувача обов'язків прокурора Одеської області Етнаровича В.В., що виразилися у несвоєчасному повідомленні та неповідомлення позивача про наявні вакантні посади у прокуратурі Одеської області з 04.03.2015 по 31.03.2015, неповідомлення про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.03.2015 та заяви, викладеної у наказі № 764к від 30.03.2015, у видачі незаконного наказу № 764к від 30.03.2015 про звільнення позивача з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області; скасувати наказ виконувача обов'язків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. № 764к від 30.03.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області з 30.03.2015 і поновити з цієї дати позивача на роботу в прокуратуру Одеської області на посаду начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області з моменту виконання рішення суду; зобов'язати прокуратуру Одеської області виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31.03.2015 по дату поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області у розмірі, що нараховано та виплачено позивачу при звільнені із зазначеної вище посади, застосувавши при цьому Закон України «Про компенсацію»; зобовязати прокуратуру Одеської області надати позивачу відпустку за його рапортом у кількості 39 календарних днів у відповідності до вимог Закону України «Про відпустки» та КЗпП України з виплатою грошової суми, що передбачена при наданні відпустки; стягнути з відповідачів в інтересах позивача моральну шкоду в сумі 150 000 гривень; судові витрати у справі віднести на рахунок відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.09.2014 року о 9.00 прокурор Одеської області Приз А.А. в порушення Конституції України та трудового законодавства у його службовому кабінеті вимагав від позивача написання рапорту про переведення ОСОБА_1 з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області на іншу посаду, оскільки він не бажає його подальшого перебування на означеній посаді. На вимогу прокурора Одеської області написати рапорт про переведення позивач відмовився, що слугувало підставою для видання наказу № 2077к, яким позивачу оголошено догану за неналежне виконання обовязків, неналежну профілактично-виховну роботу в очолюваному колективі. Крім цього 03.09.2014 в кабінеті прокурора області ОСОБА_3 позивач подав рапорт про відпуску строком на 24 дні з 04.09.2014, однак прокурор області ОСОБА_3 відмовився його підписувати, що в свою чергу слугувало підставою для направлення означеного рапорту поштою. 04.09.2014 представник кадрового забезпечення прокуратури області по телефону запропонував позивачу прибути у відділ та забрати рапорт про надання відпустки, на що позивач відмовився. У зв'язку з неприязними відносинами та нетактовним ставленням прокурора області ОСОБА_3 до позивача, як працівника прокуратури області та людини, стан здоров'я ОСОБА_1 став погіршуватися, а тому 04.09.2014 позивач вимушений був звернутися до лікарів. Під час огляду позивача лікарі запропонували останньому госпіталізацію, однак позивач відмовився та продовжував працювати упродовж всього робочого дня. Проте, в кінці робочого дня стан здоровя позивача значно погіршився і позивач викликав автомобіль швидкої допомоги. Після проведеного огляду лікарі швидкої допомоги госпіталізували ОСОБА_1 у лікарню № 3 з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ стадії, де позивач знаходився на стаціонарному лікуванні до 18.09.2014 року.

Під час перебування на стаціонарному лікуванні позивачу стало відомо, що на його рапорт про відпустку надано відповідь про відмову у наданні такої, оскільки ОСОБА_1 вже перебував раніше у відпустці. Крім цього, під час перебування позивача у відпусті прокурор Одеської області Приз А.А. в порушення плану роботи прокуратури області на 2 півріччя 2014 року видав розпорядження № 429 від 08.09.2014 року про здійснення перевірки у слідчому управлінні з метою звільнення позивача з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області та інших керівників слідчого управління прокуратури області. 25 вересня 2014 року відбулось розширене засідання колегії прокуратури області на якому заслухано питання про результати перевірки стану організації виконання вимог галузевих наказів Генерального прокурора України у слідчому управлінні прокуратури області, та лише 31.01.2015 прокурор Одеської області Приз А.А. видав наказ № 313 к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким за неналежне виконання службових обовязків, системні порушення в організації розгляду заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та звернень громадян, досудового розслідування кримінальних проваджень, первинного обліку роботи, незабезпечення контролю за веденням діловодства у підпорядкованому структурному підрозділі ОСОБА_1 оголосив догану, означений наказ був оскаржено до суду та 07.04.2015 постановою Одеського окружного адміністративного суду був скасований. Також, упродовж з 04.09.2014 по 19.09.2014, а потім з 25.12.2014 до звільнення позивача за вказівкою прокурора області ОСОБА_3 позивача було незаконно відключено від операційної системи ЄРДР, що не дало можливості контролювати роботу слідчих щодо здійснення досудового розслідування кримінальних проваджень.

На думку позивача, оголошення прокурором області позивачу двох доган було спрямоване на недопущення у подальшому призначення ОСОБА_1 на вищу посади або ж для переведення на рівноцінну посаду, або на звільнення з органів прокуратури.

Позивач вважає, що прокурор Одеської області Приз А.А. безпідставно, з грубими порушеннями вимог закону, вимагав його звільнення із займаної посади, та оскільки прокурору Одеської області не вдалося звільнити позивача із займаної посади, в грудні місяці 2014 року ОСОБА_3 звернувся з поданням до Генерального прокурора України, в якому поставив питання про скорочення посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області. На підставі цього подання Генеральним прокурором України 22.12.2014 видано наказ № 167ш, яким скорочено посаду позивача та зараховано її до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати. В порушення норм діючого законодавства в період з 25.12.2014 до 12.01.2015 позивача з наказом Генерального прокурора України ознайомлено не було, вакантні посади запропоновано також не було. Лише 26.01.2015 прокурором області ОСОБА_3 було видано наказ № 262к, яким позивача попереджено про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 27.03.2015 року. При цьому до цього часу прокурор Одеської області Приз А.А. здійснив ряд призначень на вакантні посади. 26.01.2015 року позивачу запропоновано ряд вакантних посад, однак попередження про звільнення та пропонування позивачу ряду вакантних посад було здійснено протиправно, оскільки у попередженні не містилися всі вакантні посади, що були в прокуратурі області.

У подальшому 02.02.2015 року позивач звернувся з рапортом на імя прокурора Одеської області Приза А.А. про надання невикористаної частини відпустки за період роботи з 27.07.2011 по 23.07.2012 з 09.02.2015 по 27.03.2015 року, тобто на 37 календарних днів. Прокурором Одеської області Призом А.А. 05.02.2015 видано наказ № 352к, яким надано позивачу невикористану щорічну відпустку за період роботи з 27.07.2010 по 23.07.2011 тривалістю 4 календарних дні та за період роботи з 27.07.2011 по 23.07.2012 тривалістю 17 календарних днів, всього 21 календарний день з 09.02.2015 по 01.03.2015 року включно, що також, на думку позивача, є протиправним, оскільки щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

У подальшому 09.02.2015 року позивач звернувся з рапортом на імя виконувача обовязків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. про надання невикористаної частини відпустки за період роботи з 27.07.2011 по 23.07.2012 - 45 календарних днів, з 27.07.20112 по 23.07.2011 року - 45 календарних днів, з 27.07.2014 по 23.07.2015 - 45 календарних днів. У відповідь позивача зобовязано повідомити яку кількість днів відпустки останній бажає отримати. Так, 10.03.2015 ОСОБА_1 направив рапорт про надання відпустки з 26.03.2015 за період роботи з 27.07.2010 по 23.07.2011 - 4 календарних дні, за період роботи з 27.07.2011 по 23.07.2012 - 45 календарних днів, з 27.07.20112 по 23.07.2013 - 10 календарних днів, а всього - 59 календарних днів. У відповідь на цей рапорт ОСОБА_1 відмовлено у наданні відпустки на підставі того, що позивачем не надано згоди на призначення на жодну із запропонованих вакантних посад.

На думку позивача, відмова у наданні відпустки є грубим порушенням виконувачем обовязків прокурора Одеської області Етнаровичем В.В. вимог Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки» та іншого законодавства.

В подальшому 18.03.2015 позивачу додатково було запропоновано ряд вакантних посад в тому числі і посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей. 18.03.2015 року позивач на імя виконувача обов'язків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. написав рапорти про переведення ОСОБА_1 з посади начальника другого слідчого відділу у звязку з скороченням на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей, на що 27.03.2015 було надано відповідь за підписом виконувача обовязків прокурора області ОСОБА_4 про відмову в задоволенні рапортів позивача про переведення на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей, яку датовано 26.03.2015 року, тобто за день до фактичної дати реєстрації.

На думку позивача, відповідачами порушено порядок пропонування працівнику іншої роботи, що є достатньою підставою для поновлення працівника на роботі в судовому порядку (порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України).

30.03.2015 року відповідачем був виданий спірний наказ №764к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, який є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, прокуратурою області видано довідку за № 18-53вих15 від 16.04.2015, з якої вбачається, що позивачу виплачено компенсацію невикористаної відпустки 02.04.2015 року в розмірі 61 529.52 гривні, при цьому позивачу вчасно не було виплачено всіх необхідних коштів, що є обовязковими при звільнені. Такі виплати було проведено частково: 30.03.2015 в сумі 3 788,34 грн., 02.04.2015 - 54 458.63 грн. та 29.04.2015 - 1 152.65 грн, та як вбачається з вказаної довідки, 02.04.2015 позивачу було перераховано лише 54 458.63 грн., а не 61 529.52 грн.

Позивач вказує, що при отриманні наказу № 764к він написав заяву про свою незгоду із звільненням та поставив вимогу направити згаданий наказ разом із текстом заяви в Генеральну прокуратуру України для розгляду по суті. Проте прокуратурою області цього зроблено не було і про прийняте рішення позивача не повідомлено до теперішнього часу. Тим самим грубо порушено вимоги Закону України «Про звернення громадян». Також 18.03.2015 на імя виконувача обовязків прокурора Одеської області позивачем написано звернення, яким він просив повідомити які запропоновані посади підлягають скороченню у звязку з реформуванням органів прокуратури. Проте на час звільнення позивача та на теперішній час відповіді не надано. Позивач вважає, що виконувач обовязків прокурора Одеської області (перший заступник прокурора Одеської області) Етнарович В.В. безпідставно, з грубими порушеннями вимог закону, не розглянув належним чином звернення позивача, незаконно звільнив ОСОБА_1 із займаної посади, при цьому грубо порушив діючі законодавчі акти.

Також позивач вказує, що діями прокурора Одеської області Приза А.А., виконувача обовязків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. та їхніми підлеглими з числа працівників прокуратури області позивачу завдано моральної шкоди шляхом приниженням честі, гідності, престижу та ділової репутації та порушенні стосунків з оточуючими людьми, в результаті їхніх дій у житті позивача відбулися вимушені зміни у життєвих та виробничих стосунках. За час роботи з листопада 2012 по березень 2015 року прокуратурою області не було вжито заходів для позачергового забезпечення ОСОБА_1 житлом, у звязку з чим позивач весь час проживає в найманій квартирі та не взмозі знайти нову роботу, щоб мати можливість оплатити квартирну плату та забезпечити себе та свою сімю належними умовами проживання та проживання в цілому, їхніми діями знижено престиж позивача, ділову репутацію як серед працівників прокуратури Одеської області, так і серед жителів Одеської області. Виходячи з вимог справедливості та розумності, і враховуючи характер фізичних та моральних страждань, яких позивачу довелось зазнати, діями прокурора області ОСОБА_3 та виконувача обовязків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. позивачу завдано моральної шкоди на суму 150 000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник прокуратури в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. В обґрунтування своєї позиції вказав, що наказом Генерального прокурора України від 22.12.2014 № 167ш у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_1 З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 12.01.2015, у перший робочий день після новорічних свят. 26.01.2015 позивача попереджено про звільнення з займаної посади у звязку із змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області з 27.03.2015 року та запропоновано вакантні посади, які були у прокуратурі області станом на 26.01.2015. Вказане звільнення погоджено з профспілковим комітетом, на засідання якого було запрошено ОСОБА_1 Профспілковим комітетом прокуратури області 10.03.2015 надано згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області, про що складено протокол засідання комітету від 10.03.2015.

З метою подальшого працевлаштування 18.03.2015 ОСОБА_1 письмово запропоновано 18 вакантних посад, які на цю дату були наявні у прокуратурі області, про що ним зроблено відповідний запис цього ж числа. З 26.01.2015 по 27.03.2015 позивачем не надано згоди ні на одну із запропонованих вакантних посад, у звязку з чим, наказом в.о. прокурора області № 764к від 30.03.2015 старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 30.03.2015 у звязку зі змінами в організації виробництва і праці. Таким чином, на думку відповідача, наказ в.о. прокурора області за № 764к видано на підставі, у межах та у спосіб, передбачені чинним законодавством.

Відповідач зазначає, що посилання позивача на тривалий розгляд рапорту від 18.03.2015 про переведення позивача з посади начальника другого слідчого відділу прокуратури області на посаду начальника відділу захисту прав, свобод дітей є безпідставними, оскільки відповідь прокуратурою області ОСОБА_1 направлено 27.03.2015, тобто у передбачений законом строк. У відповіді на рапорт ОСОБА_1М відмовлено у переведенні на посаду начальника відділу захисту прав, свобод дітей через наявність у нього двох не знятих дисциплінарних стягнень, які застосовано до нього у звязку з неналежним виконанням свої службових обовязків. Доводи позивача про скасування в судовому порядку наказу № 2077к про притягнення до дисциплінарної відповідальності є безпідставними, оскільки рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015 року у справі № 815/5935/14 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування цього наказу.

Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача про те, що його відсторонено від виконання службових обовязків, оскільки доказів такого відсторонення не надано. Крім того ОСОБА_1 перебував у відпустці з 29.09.2014 по 22.10.2014, з 23.10.2014 по 01.11.2014, з 17.11.2014 по 18.03.2015, з 06.12.2014 по 15.12.2014, та на лікарняних з 04.09.2014 по 31.03.2015, з 01.10.2014 по 10.10.2014, з 15.10.2014 по 13.11.2014, з 17.11.2014 по 26.11.2014, з 16.12.214 по 19.12.2014, з 29.12.2014 по 06.01.2015. Таким чином, він за вказаний період не з вини прокуратури області не міг виконував покладені на нього службові обовязки.

Крім того позивач вказує на протиправність дій прокуратури щодо ненадання відпустки, однак питання ненадання ОСОБА_1 відпустки було предметом розгляду у справі № 815/1712/15. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2015 в задоволенні позову про визнання неправомірними дії при видачі наказу № 352к від 05.02.2015 року про надання відпустки тривалістю 21 календарний день відмовлено.

Оскільки 27.03.2015 був останнім днем роботи ОСОБА_1 та згоду на призначення на інші вакантні посади ним не надано, 27.03.2015 у телефонному режимі ОСОБА_1М запрошено для отримання відповіді від 26.03.2015 року та погодження призначення на запропоновані інші вакантні посади. Позивач до відділу роботи з кадрами не прибув. У звязку з цим, відповідь від 26.03.2015 за № 3652вн-15 щодо відмови у призначенні на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей йому направлено рекомендованими листами.

Наказом в.о. прокурора області № 764к від 30.03.2015 старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 30.03.2015 у звязку зі змінами в організації виробництва і праці.

Через відсутність бюджетного фінансування компенсаційні виплати на банківську картку ОСОБА_1 здійснено упродовж квітня 2015 року в сумі 71673,33 грн., а саме: компенсацію невикористаної відпустки, зняття обмеження з заробітної плати в розмірі 7 мінімальних заробітних плат та вихідну допомогу. З вказаної суми виплачено 55 61 1,28 грн. та утримано податків і зборів на загальну суму 16 062,05 грн. (довідка про нараховані, утримані та виплачені суми додається).

З приводу розгляду прокуратурою області звернення ОСОБА_1, направленого ним 18.03.2015 на адресу прокуратури області, відповідач вказує, що вказане звернення до прокуратури області не надходило, що підтверджується довідкою секретаріату прокуратури області та роздруківкою з Єдиної системи статистики та аналізу органів прокуратури України.

У звязку з наведеним, відповідач вважає, що прокуратура області діяла у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідач /перший заступник прокурора Одеської області Етнарович Віталій Володимирович/ в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином та завчасно. 01.10.2015 року від останнього до суду надійшли письмові пояснення, в яких відповідач серед іншого зазначив, що наказом Генерального прокурора України від 22.12.2014 № 167ш, у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_1 З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 12.01.2015, про що свідчить його підпис. Позивач не відноситься до осіб, яким вхідні документи передаються на розгляд, у звязку з чим ОСОБА_1 доведено до відома означений наказ 12.01.2015 року. Твердження позивача про те, що йому 12.01.2015 не запропоновано наявні на цей день вакантні посади у прокуратурі області не відповідає дійсності, оскільки відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Таким чином, через те, що позивача про звільнення попереджено, наявні вакантні посади з урахуванням положень цієї статті йому запропоновано також 26.01.2015. З метою подальшого працевлаштування 18.03.2015 ОСОБА_1 вдруге письмово запропоновано вакантні посади, які на цю дату були наявні у прокуратурі області, про що ним зроблено відповідний запис цього ж числа.

З 26.01.2015 по 27.03.2015 ОСОБА_1 не надано згоди ні на одну із запропонованих вакантних посад. Відповідач вказує, що чинним законодавством України не передбачено ведення обліку вакантних посад в органах прокуратури, через що на даний час відсутні відомості про вакантні посади за період з 22.12.2014 по 30.03.2015 із зазначенням дат їх вивільнення та зайняття. На думку відповідача, необґрунтованим є твердження позивача про те, що рапорт від 18.03.2015 про переведення його з посади начальника другого слідчого відділу прокуратури області на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей тривалий час не розглядався і його розгляд навмисно затягувався оскільки, відповідь прокуратурою області ОСОБА_1 направлено 27.03.2015 за № 3652вн-11, тобто у передбачений законом строк. У відповіді на рапорт ОСОБА_1М відмовлено у переведенні на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей через наявність у нього двох не знятих дисциплінарних стягнень, які застосовано до нього у звязку з неналежним виконанням службових обовязків. Відповідь ОСОБА_1 на вказаний рапорт до секретаріату прокуратури області відділом роботи з кадрами надано для реєстрації у день її підписання -26.03.2015.

Стосовно посилань позивача на блокування та розблокування сертифікату ключа доступу ОСОБА_1 до ЄРДР, відповідач зазначає, що до відділу інформатизації прокуратури області надходять накази про кадрові переміщення, а також перебування працівників прокуратури області у відпустках або на лікарняному і тому оператори центру сертифікації ключів мають можливість своєчасно реагувати на зміни. Блокування та розблокування сертифікату ключа ОСОБА_1 вказаним відділом здійснювалось: блокування 04.09.2014 - повідомлення про виклик швидкої допомоги до місця роботи, розблокування 19.09.2014 ОСОБА_1 подав письмову заяву на поновлення сертифікату ключа до операторів ЦР Одеської області, блокування 29.09.2014 - надходження наказу №2249к від 23.09.2014 про відпустку з 29.09.2014 по 22.10.2014. Пізніше був наказ №2439к від 13.10.2014 на продовження відпустки до 01.11.2014, розблокування 14.11.2014 ОСОБА_1 подав письмову заяву на поновлення сертифікату ключа до операторів ЦР Одеської області, блокування 17.11.2014 - надходження наказу №2659К від 14.11.2014 про відпустку з 17.11.2014 по 05.12.2014. Пізніше відділом отримано наказ від 01.12.2014 № 2776к про продовження відпустки до 15.12.2014, від 16.12.2014 № 2940К про лікарняний з 16.12.2014, 22.12.2014 - формування нового сертифікату ключа. ОСОБА_1 надав письмову заяву на формування сертифікату ключа, оскільки строк сертифікату сплинув. 22.12.2014 проведено процедуру повторної сертифікації, блокування 25.12.2014 - у звязку з надходженням до відділу інформатизації наказу генерального прокурора України від 22.12.2014 №167ш про реорганізацію структури слідчого управління та скорочення у штатному розписі посади начальника другого слідчого відділу, яку займав ОСОБА_1, а також надходження того ж дня наказу № 3041к про призначення на посаду заступника начальника слідчого управління - начальника другого слідчого відділу ОСОБА_5 Таким чином, блокування та розблокування сертифікату ключа ОСОБА_1 в період його знаходження на лікарняному та у відпустці здійснювалось в установленому порядку, при цьому твердження позивача щодо фактичного усунення від виконання посадових обовязків до прийняття рішення про звільнення шляхом блокування його доступу до ЄРДР не відповідають дійсності.

Відповідач /колишній прокурор Одеської області Приз Андрій Андрійович/ в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином та завчасно, заперечень чи пояснень від останнього до суду не надходило.

В судовому засіданні представники сторін підтримали наведені позиції по суті спору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що в органах прокуратури ОСОБА_1 працює з липня 1987 року. Наказом виконувача обов'язків прокурора області від 10.10.2013 року № 2096к старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області.

Наказом Генерального прокурора України від 22.12.2014 року №167ш про удосконалення організації роботи прокуратури Одеської області у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_1

На виконання вищезазначеного наказу Генерального прокурора України наказом прокуратури Одеської області № 262к від 26.01.2015 року вирішено попередити ОСОБА_1 про звільнення його з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 27 березня 2015 року.

26.01.2015р. ОСОБА_1 був попереджений про вивільнення з 27.03.2015р. відповідно до Наказу №167ш від 22.12.2014р. та йому було запропоновано 10 вакантних посад, у тому числі 3 на період відпустки для догляду за дитиною, про що свідчить підпис позивача на попередженні про вивільнення від 26.01.2015р. в матеріалах справи.

Також позивачу повідомлено про необхідність невідкладного повідомлення відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області про його згоду обійняти одну із запропонованих посад.

Судом встановлено, що позивачем не надавалась згода на зайняття вказаних в попередженні від 26.01.2015р. посад, що ОСОБА_1 не заперечується та свідченням чого є відсутність в матеріалах справи доказів зворотнього.

09 лютого 2015 року позивач звернувся з рапортом на ім'я виконувача обов'язків прокурора Одеської області Етнаровича В.В. про надання йому невикористаної частини відпустки за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 року - 45 календарних днів, з 27.07.2014 року по 23.07.2015 року - 45 календарних днів.

У відповідь на означений рапорт позивача прокуратурою Одеської області на адресу ОСОБА_1 направлено лист від 03.03.2015 року за № 2569вн-15 з пропозицією визначення терміну відпустки.

10.03.2015 року у доповнення до рапорту від 09.02.2015 року про надання відпустки з 26.03.2015 року, позивач направив рапорт про надання йому відпустки з 26.03.2015 року за період роботи з 27.07.2010 року по 23.07.2011 року тривалістю 4 календарних дні, за період роботи з 27.07.2011 року по 23.07.2012 року - 45 календарних днів, з 27.07.2012 року по 23.07.2013 року - 10 календарних днів, а всього - 59 календарних днів.

Згідно відповіді прокуратури Одеської області від 13.03.2015 року за № 2991 вн-15, останньому відмовлено у наданні відпустки, з огляду на те, що позивачем остаточне рішення щодо звільнення з займаної посади не прийнято, незважаючи на запропоновані йому інші вакантні посади в органах прокуратури Одеської області, та повідомлено позивача про те, що у разі його звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, йому відповідно до ст. 24 Закону України Про відпустки буде виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

18.03.2015 року з метою подальшого працевлаштування позивачу додатково запропоновано вакантні посади станом на 17.03.2015 року, серед яких була вакантна посада начальника відділу захисту прав і свобод дітей (усього 18 посад).

18.03.2015р. позивач склав та подав на імя прокурора Одеської області Етнаровича В.В.:

- рапорт з проханням призначити на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей 27.03.2015р.;

- рапорт про помилку у рапорті від 18.03.2015р., а саме, слід читати замість «призначити на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей» «перевести з посади начальника другого слідчого відділу СУ прокуратури Одеської області на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей прокуратури Одеської області з 27.03.2015р.».

Зазначені рапорти позивача від 18.03.2015 прокуратурою Одеської області були розглянуті та надано відповідь від 26.03.2015 року за №3652вн-15, відповідно до якої позивачу відмовлено у переведенні, оскільки наказами прокурора Одеської області від 03.09.2014 №2077к та від 31.01.2015 №313к ОСОБА_1 оголошено догани за неналежне виконання службових обовязків. Крім того, зазначено, що 26.01.2015 та 18.03.2015 у звязку зі скороченням посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області позивачу пропонувались для працевлаштування також й інші вакантні посади. З метою вирішення питання щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 йому запропоновано обрати одну з інших вакантних посад.

Вказана відповідь від 26.03.2015р. була направлена на персональні електронні адреси ОСОБА_1 (в прокуратурі Одеської області та особисту адресу), а також поштою за адресами, вказаними в особовій справі та особисто ОСОБА_1 при розгляді іншої справи в адміністративному суді.

На копії листа від 26.03.2015р. (відповіді на рапорти від 18.03.2015р.) у матеріалах справи ОСОБА_1 зробив 30.03.2015р. напис, що не погоджується з такою відповіддю та на теперішній час не може надати вичерпної відповіді щодо переведення на іншу посаду 30.03.2015р.

Таким чином, станом на 30.03.2015р. ОСОБА_1 не надавалася згода на переведення на іншу посаду у звязку із змінами в організації праці прокуратури Одеської області згідно п.1 ч.1 ст.40, ст.49-2 КЗпП України на підставі наказу №167ш від 22.12.2014р.

Наказом в.о. прокурора Одеської області Етнаровича В.В. №764к від 30.03.2015 року старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 30 березня 2015 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п.1 ч.І ст.40 КЗпП України). Підстава: наказ Генерального прокурора України від 22.12.2014 №167ш, попередження про вивільнення від 26.01.2015, згода профспілкового комітету (протокол від 10.03.2015).

Позивач ознайомився з оскаржуваним наказом 31.03.2015 року, про що свідчить його особистий підпис, із застереженням: «Зроблений запис прошу вважати заявою, копію якої прошу вважати такою і направити в ГПУ для розгляду, оскільки дії щодо мого скорочення з боку бувшого прокурора області ОСОБА_3 та в.о. прокурора області ОСОБА_6 незаконними та протиправними і такими, що суперечать Конституції України, ЗК «Про відпустки» та КЗпП України».

Вказане звільнення було погоджено з профспілковим комітетом, на засідання якого було запрошено ОСОБА_1 Профспілковим комітетом прокуратури області 10.03.2015 надано згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці прокуратури Одеської області, про що зазначено у протоколі засідання комітету від 10.03.2015.

Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням вимог ст.49-2 КЗпП України, оскільки йому не пропонувались всі вакантні посади у період з 22.12.2014р. по 30.03.2015р. в прокуратурі Одеської області, та відповідачі навмисно приховували від нього перелік всіх вакантних посад, що призвело до незаконного звільнення і заподіяння моральної шкоди.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 123 Конституції України, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Відповідно до ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до частини першої п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Вказана норма є імперативною та надає право працівнику, посада якого підлягає скороченню, впродовж двох місяців з моменту його попередження про вивільнення, працювати на посаді, яку він займав раніше, та отримувати заробітну плату. Звільнення чи переведення на іншу посаду може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Згідно ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Вказаний строк при звільненні позивача не порушений відповідачами, оскільки його попередження про звільнення відбулось 26.01.2015р., а наказ про звільнення №764-к виданий 30.03.2015р.; наступного робочого дня після визначеної в попередженні дати 27.03.2015р.

При цьому, на думку суду, позивач помилково вважає, що строк, протягом якого йому відповідно до ст.ст.49-2,40 КЗпП України мали пропонуватись вакантні посади, починає свій перебіг з 22.12.2014р. дати видання наказу №167ш Генерального прокурора України, оскільки норма ч.3 ст.49-2 вказує на одночасний з попередженням про звільнення обовязок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу, тому цей строк відліковується в даному випадку з 26.01.2015р. та не був порушений відповідачами.

Відповідно до ст.ст. 14, 15 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор України затверджує структуру Генеральної прокуратури; структуру та штатну чисельність підпорядкованих органів прокуратури; призначає заступників прокурорів областей; відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Судом встановлено, що 22.12.2014 року з метою удосконалення організації роботи прокуратури Одеської області на підставі ст.15 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор України видав наказ №167ш, відповідно до якого скорочено у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області 2 посади та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, а саме: посаду заступника начальника управління та начальника другого слідчого відділу, встановлено у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 2 посади з відповідним фондом заробітної плати, а саме: заступник начальника управління - начальник другого слідчого відділу та заступник начальника другого слідчого відділу.

Отже, зазначеним наказом у структурі та штатному розписі слідчого управління прокуратури Одеської області було скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_1 - начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області.

Вказане свідчить про наявність обставин, які могли бути підставою для звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. При цьому, слід зазначити, що скорочення посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області відбулось на підставі наказу, який в установленому законом порядку не оскаржувався та є чинним.

Положеннями статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Судом встановлено, що наказами прокурора Одеської області від 03.09.2014 №2077к та від 31.01.2015 №313к ОСОБА_1 оголошено догани за неналежне виконання службових обовязків.

Позивач оскаржив їх до Одеського окружного адміністративного суду. Так, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу від 03.09.2014 №2077к відмовлено. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.04.2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 року, наказ від 31.01.2015 року №313к про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани скасовано.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Позивач в межах даного адміністративного позову не оскаржує дії в.о. прокурора Одеської області Етнаровича В.В. з відмови у переведенні на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей прокуратури Одеської області та саму відмову, оформлену листом-відповіддю від 26.03.2015р. на рапорти позивача від 18.03.2015р., тому суд не надає цим обставинам детальної та ґрунтовної юридичної оцінки. На думку суду, це призведе до виходу за межі позовних вимог в порушення приписів ч.ч.1,2 ст.11 КАС України, адже ОСОБА_1 не просить суд захистити своє право бути переведеним на запропоновану йому посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей прокуратури Одеської області за своїм рапортом від 18.03.2015р. у звязку із скороченням посади, яку він обіймав до звільнення.

Крім того, з відповіді в.о. прокурора Одеської області від 26.03.2015 року за №3652вн-15 вбачається, що позивачу запропоновано обрати одну з інших вакантних посад.

Отже з матеріалів справи вбачається, що відповідачем пропонувались позивачу наявні вакантні посади станом на 26.01.2015 року та додатково станом на 17.03.2015 року, однак позивач не надав остаточної згоди зайняти певну вакантну посаду.

Суд окремо звертає увагу на ту обставину, що 30.03.2015р. позивач безпосередньо в прокуратурі Одеської області отримав лист-відповідь від 26.03.2015р. та 30.03.2015р. зробив на ньому (а.с.49, т.1) особисто зауваження, що не взмозі надати відповіді щодо переведення на іншу посаду, чим фактично нівелював своє попереднє прохання про переведення на посаду начальника відділу захисту прав і свобод дітей, викладене у рапортах від 18.03.2015р.

Отже станом на 30.03.2015р. встановлений ч.1 ст.49-2 КЗпП України двохмісячний строк для попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 вже збіг (з 26.01.2015р. дата ознайомлення з попередженням), прокуратура Одеської області та в.о.прокурора ОСОБА_4 не отримали остаточної відповіді про згоду ОСОБА_1 на переведення на будь-яку з інших запропонованих йому посад.

Отже для звільнення ОСОБА_1 з підстави, встановленої п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, не було перешкод, оскільки за відсутності згоди позивача на переведення на іншу роботу його неможливо було перевести на будь-яку із запропонованих посад.

Щодо стверджень позивача про наявність порушень у звязку із ознайомленням його з наказом Генерального прокурора України №167ш від 22.12.2014р. тільки 12.01.2015р., то ці обставини взагалі не впливають на вирішення судом спору згідно з позовними вимогами ОСОБА_1, оскільки встановлений ст.40 КЗпП України строк попередження про звільнення та одночасного запропонування інших вакантних посад (ст.49-2 КЗпП України) має бути не меншим ніж 2 місяці до дати звільнення, та щодо позивача був дотриманий.

Дата ознайомлення позивача з наказом №167ш від 22.12.2014р. не має значення для вирішення питання наявності чи відсутності порушень вимог ст.ст.40,49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1, оскільки за нормами останніх значення має тільки дата попередження про наступне звільнення, якою стосовно позивача є 26.01.2015р.

Несвоєчасність повідомлення про звільнення та несвоєчасність запропонування вакантних посад, про яку йдеться в позовній заяві та поясненнях позивача в судовому засіданні, повязується ОСОБА_1 з датою видання прокурором Одеської області Призом А.А. Наказу №262-к від 26.01.2015р. на виконання Наказу Генерального прокурора України №167ш від 22.12.2014р., проте правова оцінка цих обставин спрямовує розгляд справи в площину зовсім іншого спору, який наразі ніким не ініційований.

Стосовно пропонування ОСОБА_1 не всіх посад, що були наявними в прокуратурі Одеської області у період з 26.01.2015р. по 30.03.2015р., судом не встановлено фактів, які б свідчили на користь таких стверджень позивача. Судом встановлено, що ОСОБА_1 двічі пропонувались вакантні посади для переведення: 26.01.2015р. (10 посад) та 18.03.2015р. 18 посад, проте конкретно оформленої остаточної згоди на переведення на будь-яку з них позивач до звільнення не висловив, про що переконливо свідчать його зауваження від 30.03.2015р. на листі-відповіді прокуратури від 26.03.2015р. на його рапорти від 18.03.2015р.

Судом досліджений перелік вакантних посад прокуратури Одеської області станом на 26.01.2015 року та встановлено, що зазначений перелік відповідає переліку посад, які були запропоновані позивачу. Крім того, ОСОБА_1 18.03.2015 року додатково пропонувалися наявні вакантні посади станом на 17.03.2015 року, однак на дату звільнення 30.03.2015р. він своєї згоди не висловив.

Твердження позивача про те, що переведення на вільну посаду можливе у день попередження, оскільки відповідно до вимог статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством є безпідставними, оскільки не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоровя. У звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Отже, наказ прокурора Одеської області №764к від 30.03.2015 року, яким старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 30 березня 2015 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п.1 ч.І ст.40 КЗпП України), є правомірним та скасуванню не підлягає. Дії в.о. прокурора Одеської області з його видання є законними, оскільки ОСОБА_4 прийняв цей наказ в межах своїх повноважень та на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Крім того, позивач в адміністративному позові вказує, що відповідачем були вчинені протиправні діяння, направлені на його звільнення, та позбавлення можливості виконувати свої службові обовязки, що виразилися у блокуванні сертифікату ключа доступу ОСОБА_1 до ЄРДР, проте такі дії відповідачів не оскаржує. Разом з цим, суд встановив, що як вбачається з матеріалів справи блокування та розблокування сертифікату ключа доступу ОСОБА_1 до ЄРДР відбувалося у звязку з надходженням до відділу інформатизації прокуратури області наказів про перебування працівників прокуратури області у відпустках або на лікарняному. Так, блокування та розблокування сертифікату ключа ОСОБА_1 вказаним відділом здійснювалось: блокування 04.09.2014 - повідомлення про виклик швидкої допомоги до місця роботи.(Копія лікарняного та наказу наявні у матеріалах справи), розблокування 19.09.2014 ОСОБА_1 подав письмову заяву на поновлення сертифікату ключа до операторів ЦР Одеської області, блокування 29.09.2014 - згідно наказу №2249к від 23.09.2014 про відпустку з 29.09.2014 по 22.10.2014 та наказу №2439к від 13.10.2014 на продовження відпустки до 01.11.2014, розблокування 14.11.2014 згідно письмової заяви позивача на поновлення сертифікату ключа до операторів ЦР Одеської області, блокування 17.11.2014 відповідно до наказу №2659К від 14.11.2014 про відпустку з 17.11.2014 по 05.12.2014 та наказу від 01.12.2014 № 2776к про продовження відпустки до 15.12.2014, від 16.12.2014 № 2940К про лікарняний з 16.12.2014, 22.12.2014 - формування нового сертифікату ключа. ОСОБА_1 надав письмову заяву на формування сертифікату ключа, оскільки строк сертифікату сплинув. 22.12.2014 проведено процедуру повторної сертифікації, блокування 25.12.2014 - у звязку з надходженням до відділу інформатизації наказу генерального прокурора України від 22.12.2014 №167ш про реорганізацію структури слідчого управління та скорочення у штатному розписі посади начальника другого слідчого відділу, яку займав ОСОБА_1

Таким чином, блокування та розблокування сертифікату ключа ОСОБА_1 в період його знаходження на лікарняному та у відпустці здійснювалось в установленому порядку , а твердження позивача щодо фактичного усунення від виконання посадових обовязків до прийняття рішення про звільнення шляхом блокування його доступу до ЄРДР не відповідають дійсності.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 30.03.2015 № 764к позивач був звільнений з займаної посади та йому в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки.

Отже в такому разі позовна вимога про зобовязання прокуратури Одеської області надати позивачу відпустку за його рапортом у кількості 39 календарних днів у відповідності до вимог Закону України «Про відпустки» та КЗпП України з виплатою грошової суми, що передбачена при наданні відпустки, задоволенню не підлягає, оскільки суд не знайшов підстав для скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 як протиправного.

Стосовно посилань відповідача щодо залишення без розгляду та ненадання відповідей на звернення ОСОБА_1 від 18.03.2015 та 31.03.2015, неповідомлення позивача про результати розгляду заяви від 18.03.2015 року та заяви, викладеної позивачем в наказі №764к від 30.03.2015 року, суд зазначає наступне.

Заява позивача (т.1, а.с.81) від 18.03.2015р. на імя в.о. прокурора Одеської області Етнаровича В.В. стосувалася отримання інформації, яка із запропонованих ОСОБА_1 за його рапортами від 18.03.2015р. посад для переведення підпадає під скорочення у звязку із проведенням реформи прокуратури.

Проте, позивачем не надані докази стосовно отримання відповідачами цього звернення, а згідно із довідкою секретаріату прокуратури області та роздруківкою з Єдиної системи статистики та аналізу органів прокуратури України таке звернення на адресу прокуратури не надходило.

Отже відповідачами щодо цього звернення не було допущено протиправної бездіяльності.

Щодо бездіяльності по заяві, викладеній 31.03.2015р. на тексті наказу №764-к від 30.03.2015р., то зміст викладеного на тексті наказу не є ані завою у розумінні чинного законодавства, зокрема, норм ЗУ «Про звернення громадян», ані скаргою. Крім того, викладене в написаному тексті прохання направити заяву до Генеральної прокуратури України на думку позивача породжує відповідний обовязок в.о. прокурора області ОСОБА_4 це зробити без будь-якого обґрунтування підстав для цього, встановлених законом.

Відповідно до п.1.6 Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої Наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014р. №9гн (надалі - Інструкція), звернення - викладена в письмовій або усній формі пропозиція, заява (клопотання) чи скарга громадянина; заява - звернення з проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав, інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, органів місцевого самоврядування, посадових осіб; клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод, встановлених чинним законодавством; скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, інших осіб, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно п.3.1 Інструкції звернення може бути усним (записаним на особистому прийомі службовою особою) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідної прокуратури особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до вимог чинного законодавства. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, прохання чи вимоги. Письмове звернення має бути підписано заявником (колективне - заявниками) із зазначенням дати. Письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Анонімні заяви та повідомлення про кримінальні правопорушення розглядаються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Заява ОСОБА_1 на тексті наказу від 30.03.2015р. №764-к не підпадає під критерії будь-якого звернення у розумінні п.1.6 Інструкції, що підлягало передачі до Генеральної прокуратури України (не зазначено місце проживання ОСОБА_1, повністю імя та по-батькові).

Крім того, відповідно до пунктів 2.1,2.2 Інструкції положення Інструкції поширюються на звернення, отримані поштою або в письмовій, усній формі на особистому прийомі. Дія Інструкції не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Зауваження ОСОБА_1 на наказі, які він вважає заявою, фактично є заявою про оскарження наказу про звільнення, порядок розгляду якої встановлений трудовим законодавством і Кодексом адміністративного судочинства України. Відтак, для подальшої передачі відповідною посадовою особою прокуратури Одеської області такого звернення згідно із вимогами Інструкції не було підстав.

За таких обставин в.о. прокурора Одеської області Етнаровичем В.В. не було допущено протиправної бездіяльності по факту подання позивачем у письмовій формі зауважень на тексті наказу про звільнення.

Позовна вимога позивача про зобов'язання прокуратури Одеської області виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31.03.2015 по дату поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області у розмірі, що нараховано та виплачено позивачу при звільненні із зазначеної вище посади, застосувавши при цьому Закон України «Про компенсацію», задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, у задоволенні яких суд відмовляє.

Також необґрунтованими є посилання відповідача щодо неналежної виплати йому всіх необхідних виплат при звільненні.

Як вбачається з довідки прокуратури Одеської області від 26.05.2015 року №18-6232вн-15 позивачу нараховано 71673,33 грн., а саме: компенсацію невикористаної відпустки, зняття обмеження з заробітної плати в розмірі 7 мінімальних заробітних плат та вихідну допомогу. З вказаної суми виплачено 55 611,28 грн. та утримано податків і зборів на загальну суму 16 062,05 грн.

Посилання позивача щодо невиплати йому заробітної плати за 31.03.2015 року, оскільки він перебував на роботі, також є недоведеними, оскільки доказів табелювання позивача 31.03.2015 року до суду не надано.

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-1У, встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Враховуючи, що судом визнано обґрунтованим та законним наказ відповідача №764к від 30.03.2015 року, підстави для вирішення судом питання про стягнення моральної шкоди у звязку із незаконним звільненням відсутні.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідачем виконано свій процесуальний обовязок та доведено, що в процедурі звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України не допущено порушень вимог ст.49-2 цього Кодексу та відповідачі вчиняли дії та прийняли оскаржуваний наказ на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а також не допустили протиправної бездіяльності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у звязку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 158-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, першого заступника прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича, колишнього прокурора Одеської області Приза Андрія Андрійовича про визнання неправомірними дій, скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 26.10.2015р.

Суддя М.М. Аракелян

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Першого заступника прокурора Одеської області Етнаровича Віталія Володимировича, колишнього прокурора Одеської області Приза Андрія Андрійовича про визнання неправомірними дій, скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

26 жовтня 2015 року.