Справа № 806/2802/15
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Д.М.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"22" жовтня 2015 р. Справа № 806/2802/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Бучик А.Ю.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "09" вересня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди, стягнення заробітної плати, втраченої внаслідок зменшення професійної працездатності ,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області моральну шкоду в розмірі 60 тис. грн., заробітну плату, втрачену внаслідок зменшення професійної працездатності в сумі 19183 грн. 50 коп. за період з 3 жовтня 2014 року до 9 липня 2015 року та стягувати щомісячно по 2131 грн. 50 коп. за період з дати звернення до суду із позовною заявою до 22 вересня 2017 року.

В обгрунтування вимог зазначав, що під час проходження служби в органах внутрішніх справ, через незадовільні умови служби, постійні емоційні навантаження та стресові ситуації починаючи з 2009 року у нього почалися розлади здоров'я.

09 жовтня 2014 року його було звільнено з органів внутрішніх справ через хворобу, оскільки 22 вересня 2014 року було встановлено ІІІ групу інвалідності з 3 вересня 2014 року у зв'язку із захворюванням, що пов'язане із проходженням служби в органах внутрішніх прав.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову - про задоволення позову. Зокрема, апелянт посилається на те, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є суперечливими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ з 2 січня 2008 року до 9 жовтня 2014 року (а.с.15).

13 серпня 2014 року Військово-лікарська комісія УМВС України в Житомирській області по встановленню причинного зв'язку захворювання, поранення та травми, дійшла висновку, що захворювання ОСОБА_3 «Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ стадії переважно виражена в вертебро-базиляному басейні головного мозку з вистибулярно-атактичними і ліквородинамічними порушеннями, вегетативно-судинними кризами в анамнезі, стійким цифалгічним синдромом. Ангіопатія сітківки обох очей. НЦД змішаного типу незначно виражена. Хронічний геморой з рідкими загостреннями», пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.11).

22 вересня 2014 року ОСОБА_3 було визнано інвалідом ІІІ групи, з 3 вересня 2014 року за захворюванням, пов'язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ з втратою працездатності - 35% (а.с.8-9), що стало підставою для звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 63 «б» згідно наказу від 9 жовтня 2014 року №325 о/с (а.с.10).

Саме звільнення з органів внутрішніх справ через захворювання, яке пов'язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки позивач вважав, що відповідач має відшкодувати моральну шкоду та заробітну плату, втрачену внаслідок зменшення професійної працездатності, згідно положень статей 1167, 1168, 1197 Цивільного кодексу України. Також, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на ст.237-1 КЗпП України.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновків, що підстави для відшкодування моральної шкоди та стягнення заробітної плати, втраченої внаслідок зменшення професійної працездатності відсутні.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було визнано інвалідом ІІІ групи, за захворюванням, пов'язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ з втратою працездатності - 35% , отже, на позивача як на працівника міліції поширюється чинність Закону від 20 грудня 1990 р. "Про міліцію" (в редакції на час виникнення правовідносин), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України від 29 липня 1991 р. № 114 та Порядок умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника працівника міліції, податкової міліції №707 від 12.05.2007.

Відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про міліцію" (в редакції на час виникнення правовідносин) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання цієї норми права в межах строків, визначених Прикінцевими положеннями цього Закону, Кабінетом Міністрів України було розроблено та прийнято 12 травня 2007 року постанову № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції» .

Відповідно до вимог п.1 постанови Кабінету Міністрів України №707 від 12.05.2007р. "Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника податкової міліції", одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) працівника міліції, податкової міліції під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю. Грошова допомога виплачується членам сім'ї загиблого (померлого), а в разі їх відсутності - його батькам та утриманцям у розмірі десятирічного грошового забезпечення; 2) установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи; у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією; 3) поранення (контузії, травми або каліцтва), що сталося: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, - у розмірі річного грошового забезпечення; у період проходження служби, - у відсотках до розміру річного грошового забезпечення, встановленого відповідно до ступеня втрати працездатності, що визначається медико-соціальною експертною комісією.

Отже, посилання позивача на те, що він має право на отримання заробітної плати, втраченої внаслідок зменшення професійної працездатності згідно вимог ст.1197 ЦК України є безпідставними, оскільки саме спеціальними законами, визначається порядок та розмір грошової допомоги особам рядового або начальницького складу, яким установлено інвалідність.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, одноразова грошова допомога йому виплачена 22 січня 2015 року. Питання щодо розміру виплаченої грошової допомоги не оскаржується, а тому і не було предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вищезазначене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог у названій частині.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст.ст.1167,1168 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Зокрема, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, як убачається з матеріалів справи, позивач стверджуючи про те, що відповідачем завдано йому моральну шкоду, не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з отриманням ним групи інвалідності під час проходження служби.

Будь-яких доказів на підтвердження протиправності дій посадових осіб щодо створення неналежних умов для проходження служби та наявність причинного зв"язку між такими діями та встановленою позивачу групою інвалідності не надано.

Посилання позивача на те, що моральна шкода згідно вимог ч.2 ст.1167 ЦК України має бути відшкодовано незалежно від вини органу державної влади є безпідставними, оскільки позивачу не завдано шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Так само, позивачу не завдано шкоди внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Отже, і спосіб відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю фізичної особи визначений ст.1168 ЦК України не може бути застосовано.

Також, є безпідставним посилання позивача на те, що він має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, оскільки зазначені норми не можуть застосовуватися поряд із ст.ст. 1167,1168 ЦК України, так як встановлюють різні підстави для виникнення обов"язку відшкодування шкоди.

З урахуванням вищезазначеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 202 КАС України, для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "09" вересня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.Ю.Бучик

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "23" жовтня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10014

3- відповідачу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області Старий бульвар, 5/37,м.Житомир,10008

- ,