Справа № 806/2388/15
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА

іменем України

"13" жовтня 2015 р. Справа № 806/2388/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Бондарчука І.Ф.

Хаюка С.М.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю

представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "28" липня 2015 р. у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "ЖЛ" до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області скасування податкових повідомлень-рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "ЖЛ" звернулося з позовом до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 12.06.2015 року №, № та №.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що висновки акту перевірки про порушення Товариством вимог п.200.1 і 200.4 ст.200 Податкового кодексу України та пунктів 4.6.3, 4.6.5 і 4.6.7 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011р. N 1492 ( із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 10 лютого 2012 року N 143). є безпідставними та спростовуються належним чином оформленими первинними документами.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року позов в задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 12.06.2015року №, № та №.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Житомирська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача в засіданні суду заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в період з 07.05.2015року по 21.05.2015року уповноваженими посадовими особами Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції проведена позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування підприємством від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту з податку на додану вартість за лютий, березень 2015 року та бюджетного відшкодування цього податку за цей же період, про що був складений акт перевірки від 28.05.2015 року (а.с.130-168). За результатами такої перевірки було винесено оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 12.06.2015 р.:

- № (форма"В1"), відповідно до якого підприємству зменшено суму бюджетного відшкодуванню податку на додану вартість за лютий 2015року в розмірі 171707,00грн. та застосовані фінансові санкції в сумі 85854,00грн. (50%);

- № (форма "В2"), відповідно до якого підприємству збільшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015року на 305822,00грн. та за березень 2015року на 71260,00грн.;

- № (форма "В4"), а не №, як помилково зазначив Позивач, відповідно до якого підприємству зменшено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту з податку на додану вартість за березень 2015року в розмірі 28740,00грн.

Підставою для їх винесення стали порушення Позивачем вимог п.200.1 і 200.4 ст.200 Податкового кодексу України та пунктів 4.6.3, 4.6.5 і 4.6.7 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011р. N 1492 ( із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 10 лютого 2012 року N 143).

Як видно з акту перевірки від 28.05.2015року податковий орган не визнає сум податкового кредиту, сформованого за результатами господарських операцій Позивача з ПП "ОРІМ" щодо придбання маркетингових послуг, які мали місце в січні-березні 2015року (відповідно 13441,67грн.ПДВ, 102443,00грн.ПДВ та 28740,00грн.ПДВ), та віднесення до податкового кредиту за січень 2015року 158265,02грн.ПДВ, сплаченого по ВМД №101060000/2015/001123 від 30.01.2015року і ВМД №101060000/2015/001160, які, на думку податкового органу, підлягали віднесенню до податкового кредиту за лютий 2015р.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем не підтверджені належними та допустимими доказами факти, викладені в акті перевірки, а позивачем навпаки - підтверджено реальність здійснення господарських операцій по виконанню господарських договорів, укладених з ПП "ОРІМ".

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість та визначення платником своїх зобов'язань з цього податку, сум бюджетного відшкодування такого податку регулюються правовими нормами Податкового кодексу України, що були чинні на день виникнення таких відносин.

Згідно з підпунктом 14.1.36. п.14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.3. ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Судом вірно встановлено, що спірні господарські відносини були існували на підставі договору про надання маркетингових послуг №187, укладеного 01.01.2015року між Позивачем та ПП "ОРІМ", та додатків до цього договору.

Відповідно до п.1.2 даного договору у додатках сторони визначалися щодо видів і переліку маркетингових послуг, які ПП "ОРІМ" надавало Позивачу відповідно в січні, лютому та березні 2015року.

Реальність господарських операцій між Позивачем та ПП "ОРІМ" щодо отримання маркетингових послуг, які мали місце в січні-березні 2015року, свідчать наявні в матеріалах справи та досліджені судом первинні документи бухгалтерського та податкового обліку: акти здачі-прийняття послуг, податкові накладні.

Сторонами визнано факт оплати Позивачем ПП "ОРІМ" наданих маркетингових послуг:

- в січні 2015року на загальну суму 80650,00грн., в тому числі 13441,67грн. ПДВ;

- в лютому 2015року на загальну суму 614660,00грн., в тому числі 102443,00грн.ПДВ;

- в березні 2015року на загальну суму 172440,00грн., в тому числі 28740,00грн.ПДВ.

Перелік платіжних доручень щодо перерахування Позивачем вказаних коштів наведений в акті перевірки від 28.05.2015року на аркушах 18-19 (а.с.147-148).

Отже суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що сплачені Позивачем у вартості вказаних послуг суми податку на додану вартість ( відповідно 13441,67грн., 102443,00грн. та 28740,00грн.) правомірно, у відповідності до вимог Податкового кодексу України, віднесені до податкового кредиту Позивача за січень 2015року, лютий 2015року та березень 2015року відповідно.

Згідно з п.201.10 ст.201 ПК податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що податкові накладні оформленні з порушенням вимог статті 201 Податкового кодексу України.

Доводи відповідача про те, що господарські операції Позивача з ПП "ОРІМ" щодо придбання маркетингових послуг не мають реального товарного характеру та є штучним формуванням податкового кредиту суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги з огляду на відсутність належних та допустимих доказів цього. При цьому контролюючим органом не висловлено жодних зауважень, щодо належності оформлення відповідних первинних документів.

На правильність наведеного вказує і правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2012 року №21-737во10 про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Згідно вимог ст.ст.138 і 139 Податкового кодексу України, що були чинні на день виникнення спірних відносин в листопаді 2014 року, при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток не враховуються витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Тобто, висновок податкового органу про "певну безтоварність" таких господарських операцій Позивача, як платника податку на прибуток, зумовлював зменшення валових витрат по цим операціям та визначення Позивачу грошових зобов'язань з податку на прибуток.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, звільняє Позивача від відповідальності за наявні чи можливі порушення правил оподаткування його контрагентами чи контрагентами його контрагентів.

Також обґрунтовано судом не взято до уваги доводи податкового органу щодо безпідставного віднесення Позивачем до податкового кредиту з податку на додану вартість за січень 2015 року 158265,02 грн. ПДВ, сплаченого по ВМД №101060000/2015/001123 від 30.01.2015року і по ВМД №101060000/2015/001160, які, на думку податкового органу, підлягали віднесенню до податкового кредиту за лютий 2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, податковий орган визнає, що 30.01.2015 року Позивачем було сплачено Житомирській митниці по ВМД №101060000/2015/001123 від 30.01.2015 року 62539,00 грн. податку на додану вартість і по ВМД №101060000/2015/001160 від 30.01.2015 року - 95726,02 грн. цього ж податку, а всього на загальну суму 158265,02 грн.

Безпідставними є твердження Відповідача, що вказані 158265,02грн.ПДВ до державного бюджету були зараховані лише 02.02.2015року, а тому підлягали віднесенню до податкового кредиту виключно за лютий 2015 року, а не за січень 2015 року.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями згідно з п. 187.8 ст. 187 Податкового кодексу України ( далі - ПК України).

Датою виникнення податкових зобов'язань у разі ввезення товарів на митну територію України, відповідно до п. 187.8 ст. 187 розділу V ПК України, є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Таким чином Позивач правомірно відніс сплачений податок на додану вартість на загальну суму 158265,02грн. саме за січень 2015р., адже саме 30.01.2015 року Позивачем подані ВМД №101060000/2015/001123 і №101060000/2015/001160 до митного оформлення.

Таким чином доводи відповідача, наведені в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні №, щодо порушення Позивачем вимог пунктів 4.6.3, 4.6.5 і 4.6.7 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011р. N 1492 ( із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 10 лютого 2012 року N 143), є безпідставними.

Як вірно зазначено судом, вказаний Порядок втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 13 листопада 2013 року N 944, а відносини щодо заповнення податкової звітності з податку на додану вартість за січень-березень 2015року регулювалися правовими нормами відповідного Порядку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 23 вересня 2014 року N966 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року N 13).

Податковим органом взагалі не вказано про порушення Позивачем положень діючого Порядку при заповненні і поданні податкової звітності з податку на додану вартість за вказані спірні звітні періоди.

Зважаючи на вище викладене, судом першої інстанції вірно зазначено, що правомірність визначення Позивачем своїх зобов'язань з податку на додану вартість виключає можливість застосування до нього жодних фінансових санкцій.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 28.07.2015 року Житомирським окружним адміністративним судом прийнято відповідно до позовних вимог, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і суд дав правильну оцінку обставинам справи, то колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції у справі.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "28" липня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: І.Ф.Бондарчук

С.М.Хаюк

Повний текст cудового рішення виготовлено "19" жовтня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Товариство з додатковою відповідальністю "ЖЛ" вул.Щорса,67,м.Житомир,10003

3- відповідачу/відповідачам: Житомирська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області пл. Перемоги, 2,м. Житомир,10014

4-третій особі: - ,