Справа № 522/25214/14а     
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Комінтернівського району Одеської області, Комінтернівської районної державної адміністрації, третя особа Голова ОСОБА_2 сільської ради Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_3, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протиправними дії відповідача-1 щодо знесення паркану існуючого кладовища у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області та розширення його меж; визнати незаконною бездіяльність відповідача-2 щодо державного контролю за додержанням санітарних правил, державних стандартів, інших нормативних документів у галузі поховання, в частині знесення паркану існуючого кладовища у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області та розширення його меж; зобовязати відповідача-1 привести суміжну з кладовищем у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області земельну ділянку до первісного стану; зобовязати відповідача-1 відновити огорожу кладовища у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області по старій межі кладовища.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що 08.11.2014 р. в селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області група невідомих людей порушила межі місцевого кладовища та розширила його шляхом наближення до сусідніх житлових будинків, на якому вже здійснено два поховання (на момент складання позову). 12.05.2015 р. невстановлені особи у супроводі секретаря Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області частково обнесли парканом сусідню земельну ділянку існуючого на території села кладовища, чим розширили його межі. При цьому відстань від існуючої межі кладовища до дитячого футбольного поля 67 метрів, до будинків у напрямку моря 60-70 метрів, до будинків у протилежному напрямку від моря 170-210 метрів, до будинку позивача 20 метрів. Позивач зазначає, що розташування кладовища у селі ОСОБА_4 не відповідає вимогам п.3.5 Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» ДСанПіН 2.2.2.028-99, п.6.5 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», зокрема вимозі санітарно-захисній зоні, яка не може бути меншою 300 метрів. Отже кладовище в існуючих межах і так побудовано з порушенням вищезазначених вимог, у зв'язку із чим його подальше розширення у бік населеного пункту є категорично неприпустимо. Позивач також посилається на допущення відповідачем-2 бездіяльності, яка полягає у невиконанні відповідного контролю щодо вищевказаних обставин. Зважаючи на те, що розширення меж кладовища несе ризик для здоровя місцевого населення (вживання продуктів розкладання людських тіл разом з водою, що добувається з криниць, або з продуктами харчування, що вирощуються на присадибних ділянках), завдає шкоди розвитку спорту та фізичної культури (займає ділянку спортивного майданчику), позивач звернулася за судовим захистом.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представники відповідачів та третьої особи до суду не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином; заперечення проти адміністративного позову не надали.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку № 243808 (а.с. 14) позивачці належить земельна ділянка площею 0,2000 на, що розташована по вул. Ювілейній, 9, с. Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області.

Позивач та інші мешканці села зверталися до ОСОБА_2 сільської ради із колективною скаргою від 20.11.2014 р., за результатами якої органом місцевого самоврядування проведено перевірку.

Згідно протоколу розгляду скарги мешканців с. Нова Дофінівка щодо порушення меж та розширення сільського кладовища від 10.02.2015 р. (а.с. 89) комісією у складі голови Комінтернівської районної ради ОСОБА_5, начальника відділу розвитку інфраструктури та житлово-комунального господарства райдержадміністрації ОСОБА_6, начальника відділу містобудування та архітектури райдержадміністрації ОСОБА_7, начальника Комінтернівського міськрайонного управління Головного управління держсанепідслужби в Одеській області ОСОБА_8, помічника лікаря-гігієніста відділу санітарно-гігієнічного нагляду Комінтернівського міськрайонного управління Головного управління держсанепідслужби в Одеській області ОСОБА_9, голови ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_3, депутата Комінтернівської районної ради ОСОБА_10, було здійснено виїзд та обстежено кладовище с. Нова Дофінівка.

За результатами комісійного обстеження встановлено, що з однієї сторони кладовища відсутній паркан, який повинен бути згідно п.3.11 Державних санітарних норм та правил «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України», - кладовища повинні бути огороджені по периметру, мати впорядковані підїдні шляхи, забезпечені транспортним звязком з містом та сплановані з урахуванням необхідності швидкого видалення води атмосферних опадів.

Згідно генерального плану спортивний майданчик розміщений на землях, передбачених для зелених насаджень спеціального призначення, розміщений тимчасово до моменту реалізації генерального плану. Відстань від межі кладовища до найближчих будинків вул. Ювілейної більше ніж 200 метрів, що не впливає на санітарно-епідеміологічний стан.

З урахуванням викладеного, комісія рекомендувала ОСОБА_2 сільській раді здійснити комплекс заходів по облаштуванню паркану на кладовищі згідно п.3.11 Державних санітарних норм та правил «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України» до 01.04.2015 р.

Відповідно до листа-відповіді ОСОБА_2 сільської ради від 02-18/654/1 від 15.12.2014 р. згідно діючого генерального плану ОСОБА_2 сільської ради територія вулиць Котовського, Терешкової, Ювілейного села ОСОБА_4 відведена під розміщення кладовища, на якому на даний час здійснюються поховання громадян, які проживали на території ОСОБА_2 сільської ради. Станом на день надання відповіді рішення щодо розширення меж кладовища або його реконструкції ОСОБА_2 сільською радою не приймалося. Нові поховання здійснюються в межах території існуючого кладовища.

Крім того, вищезазначене кладовище було створено у другій половині XIX століття, а житлова забудова по вулиці Ювілейній розпочата значно пізніше, у зв'язку із чим здійснювалась без дотримання вимог Інструкції про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України від 16.12.1991 р. № 126. Отже будівництво житлових будинків жителями села здійснювалось свідомо поряд з існуючим кладовищем та без дотримання 300-метрової санітарно-захисної зони.

Крім того, згідно листа ГУ Держсанепідслужби в Одеській області від 12.03.2015 р. № 03.1/683 в ході роботи комісії були виявлені порушення, зокрема, - в результаті житлової забудови нормативна санітарно-захисна зона скоротилась до 200 м. та відсутня огорожа кладовища зі східної сторони, яка знесена по розпорядженню голови ОСОБА_2 сільської ради. За результатами перевірки ГУ Держсанепідслужби в Одеській області направило голові Комінтернівської районної ради пропозиції щодо прийняття заходів та усуненню виявлених порушень (вих. № 03.1/675 від 12.03.2015 р.).

Також судом встановлено, що рішенням пятої сесії ОСОБА_2 сільської ради третього скликання прийнято рішення від 28.01.2003 р. № 75-111 «Про заборону поховання на ОСОБА_2 кладовищі», згідно з яким вирішено закрити ОСОБА_2 сільське кладовище; виділити земельну ділянку для облаштування нового кладовища в районі колишнього с. Стара ОСОБА_4; Виконкому сільської ради підготувати необхідні документи для відкриття кладовища (а.с. 154).

З огляду на фотоматеріали, наявні в матеріалах справи, на кладовищі здійснені поховання у 2015 р. (а.с. 84), зокрема ОСОБА_11, який помер 23.11.2015 р.

Крім того, з наданої представником відповідача до канцелярії суду завіреної копії Книги реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян ОСОБА_2 сільської ради Комінтернівського району Одеської області (з 01.07.2014 р.) вбачається, що протягом періоду з 01.07.2014 р. по вересень 2015 р. на закритому в 2003 р. кладовищі систематично здійснюються поховання мешканців села.

Відповідно до наданих ПРАТ «Одецивілпроект» копій схеми розміщення села на території ОСОБА_2 землекористування (масштаб м 1:10000), викопіювання з опорного плану, викопіювання з генерального плану, кладовище (закрите) розміщено вкрай близько до житлових будинків, футбольного поля, що також неозброєним оком вбачається з фотоматеріалів (а.с. 104, 105, 106, 107, 108, 109).

Правову основу діяльності в галузі поховання становлять Конституція України, Закон України «Про поховання та похоронну справу», інші закони України, міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інші нормативно-правові акти, що приймаються на виконання законів України.

Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання регулює Закону України «Про поховання та похоронну справу».

Відповідно до ст.1 вищезазначеного Закону поховання це діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об'єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно з ч.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» кладовище це відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань.

Відповідно до ч.5 Закону України «Про поховання та похоронну справу» державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання впроваджуються в порядку, передбаченому законом, з метою забезпечення безпеки життя та здоров'я людей, тварин, охорони рослин, а також майна та довкілля, створення умов для раціонального використання всіх видів ресурсів. Державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання складаються з: обов'язкових містобудівних, екологічних вимог та санітарно-гігієнічних норм щодо створення та функціонування кладовищ, крематоріїв, інших місць поховань; технічних умов щодо виготовлення предметів ритуальної належності; необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання померлих і ритуального обслуговування населення; єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку видів ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності. Розроблення і прийняття державних стандартів у галузі поховання здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.4 ст.8 цього ж Закону місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за додержанням санітарних правил, державних стандартів, інших нормативних документів у галузі поховання, а також правил благоустрою, вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання, здійснюють інші повноваження, передбачені законом.

Частиною 5 цієї ж статті визначено, що органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції: 1) вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; 2) забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; 3) створюють ритуальні служби; 4) вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у зв'язку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян; про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; 5) здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання суб'єктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами. Для організації (утворення), будівництва, утримання в належному стані та охорони місць поховання сільські, селищні, міські ради можуть створювати спеціалізовані комунальні підприємства.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про поховання та похоронну справу» для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування надається земельна ділянка.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов'язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог.

Рішенням виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у місцях поховання можуть бути відведені сектори для почесних поховань, поховання померлих (загиблих) військовослужбовців (сектори військових поховань), а також сектори для поховання померлих за національною чи релігійною ознакою.

Існуючі місця поховання не підлягають знесенню і можуть бути перенесені тільки за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування у випадку постійного підтоплення, зсуву, землетрусу або іншого стихійного лиха.

Орган місцевого самоврядування може прийняти рішення про часткове або повне припинення поховання померлих (закриття) кладовища в разі, якщо на території кладовища немає вільних місць для облаштування нових могил (колумбарних ніш), а поховання померлих можливе лише на місцях родинного поховання або шляхом підпоховання в могилах за згодою користувачів місць поховання відповідно до статті 25 цього Закону.

Відповідно до ст.27 Закону кожне поховання та перепоховання померлих реєструється спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі реєстрації поховань померлих, форма якої встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно з Додатком 4 «САНІТАРНА КЛАСИФІКАЦІЯ ПІДПРИЄМСТВ, ВИРОБНИЦТВ ОСОБА_12 І РОЗМІРИ САНІТАРНО-ЗАХИСНИХ ЗОН ДЛЯ НИХ» до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. N 173 (далі Наказ № 173), кладовища відносяться до класу III із санітарно-захисною зоною - 300 м.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» постановою Головного державного санітарного лікаря України від 1 липня 1999 р. N 28 затверджені ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» (далі - ДСанПіН Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України», обов'язкові для виконання органами державної виконавчої влади, місцевого і регіонального самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та громадянами.

Державні санітарні правила та норми включають основні гігієнічні вимоги щодо планування нових, утримання і санітарного упорядкування діючих кладовищ в населених пунктах України.

Згідно з п.3.2 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» місцезнаходження кладовищної ділянки та її розміри передбачаються генеральним планом розвитку населеного пункту; відведення земельної ділянки під кладовище, проекти улаштування нових кладовищ, розширення і реконструкції діючих підлягають погодженню з місцевими установами державної санітарно-епідеміологічної служби.

Пунктом 3.5 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України»передбачено, що кладовища повинні бути розміщені в приміській зоні міських поселень і поблизу місць розташування сіл. Санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м (Державні санітарні правила N 379/1404), а від території кладовища для поховання урн після кремації до житлових і громадських будівель та об'єктів, що прирівнені до них, має бути не меншою 100 м.

У санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення: житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих; дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів; спортивних споруд, садів, садівницьких товариств; джерел централізованого водопостачання, водозабірних споруд, споруд водопровідної розподільної мережі.

Відповідно до п.3.6 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України»у сільських населених пунктах при розташуванні кладовища вище населеного пункту стосовно потоку ґрунтових вод, які живлять джерела децентралізованого господарсько-питного водопостачання (колодязі, каптажі тощо) та у випадку гідрологічного зв'язку поверхні кладовища з водоносним горизонтом санітарно-захисна зона збільшується до 500 м.

Згідно з п.3.11 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» кладовища повинні бути огороджені по периметру, мати впорядковані під'їзні шляхи, забезпечені транспортним зв'язком з містом та сплановані з урахуванням необхідності швидкого видалення води атмосферних опадів.

Відповідно до п.3.12. ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» санітарно-захисна зона закритих кладовищ (по закінченню кладовищного періоду) до житлових, громадських будівель, установ і зон відпочинку та об'єктів, які прирівнені до них, може бути зменшена: в міських поселеннях до 50 м, у сільських поселеннях до 100 м.

Згідно з п.7.1 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» закриття або ліквідація кладовищ, а також використання його для повторного поховання проводиться за погодженням з місцевими органами державної санепідемслужби.

Відповідно до п.7.2 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» використання закритого кладовища або окремих ділянок діючого кладовища для повторного поховання (поховання труни в родинну могилу) може бути допущене тільки після завершення кладовищного періоду (не раніш, ніж через 20 років після останнього захоронення) за погодженням з місцевими органами державної санітарно-епідеміологічної служби. Поховання урни з прахом у родинну могилу дозволяється незалежно від часу, що пройшов від попереднього поховання в неї труни.

Згідно з п.7.3 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» при повному використанні територій під захоронення і неможливості проведення повторного поховання кладовище закривається. Території закритих кладовищ після завершення кладовищного періоду, при відповідному рівні упорядкування, можуть бути відведені під парки та сквери.

В силу вимог ст.15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при плануванні та забудові населених пунктів зобов'язані дотримувати вимог санітарного законодавства Планування і забудова населених пунктів... повинна передусім передбачати створення найбільш сприятливих умов для життя, а також для збереження і зміцнення здоров'я громадян.

Таким чином, судом встановлено, що по-перше на кладовищі села ОСОБА_13 не дотримано вимоги п.3.11 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України», що полягає у перериванні огорожі. При цьому згідно листа ГУ Держсанепідслужби в Одеській області від 12.03.2015 р. № 03.1/683 огорожа кладовища зі східної сторони знесена по розпорядженню голови ОСОБА_2 сільської ради. Будь-яких доказів виконання рекомендацій комісії (щодо розгляду скарги від 10.02.2015 р.) по облаштування паркану на кладовищі відповідачем-1 до суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що в порушення вимог п.3.5, п.3.12 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» на закритому кладовищі с. Нова Дофінівка не дотримано санітарно-захисної зони (ні 300 м., ні 100 м., ні навіть 50 м. не витримано). При цьому в порушення п.7.2 цих же Вимог на закритому в 2003 р. кладовищі с. Нова Дофінівка продовжуються захоронення, що підтверджується витягом з Книги реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян ОСОБА_2 сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Так, наприклад, на ділянці «Г», рядок 13, місце 16, - здійснено поховання ОСОБА_14, дата смерті - 23.05.2015 р.; на ділянці «Д», рядок 17, місце 3, - здійснено поховання ОСОБА_15, дата смерті 21.05.2015 р. і т.д.

17 липня 1997 року Україна прийняла Закон України N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Пунктом 1 цього Закону, зокрема, визначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі також - Європейський Суд) в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

23 лютого 2006 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Згідно з цим Законом, при розгляді справ судами України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Це положення спрямоване на реалізацію згаданих конституційної норми і норм Конституції та Закону України «Про міжнародні договори України».

Тому Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому на законодавчому рівні діє принцип примату норм міжнародного права у разі, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України. Таким чином, рішення Європейського суду повинні слугувати для національних органів публічної влади та їхніх посадовців орієнтирами у сфері забезпечення прав людини, і в цьому запорука дотримання положень Конвенції.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як ЄСПЛ зазначав у низці своїх рішень, скарги за статтею 8 Конвенції подавалися у різних випадках, коли висловлювалося занепокоєння щодо довкілля (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Фадєєва проти Росії», заява N 55723/00, п. 68, ECHR 2005-IV). Проте для того, щоб порушити питання за статтею 8 Конвенції, втручання, щодо якого скаржиться заявник, має безпосередньо впливати на його житло, приватне або сімейне життя та має досягти певного мінімального рівня, щоб скарги підпадали під дію статті 8 Конвенції (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі "Лопес Остра проти Іспанії", п. 51, Series A N 303-С, та вищенаведене рішення у справі "Фадєєва проти Росії", пп. 69 - 70). Тому для рішення першочерговим є те, чи може забруднення довкілля, на яке скаржиться заявник, вважатися таким, що достатньо негативно впливає на користування зручностями його житла та якість його приватного і родинного життя (див. рішення від 2 грудня 2010 року у справі "ОСОБА_16 проти Болгарії", заява N 12853/03, п. 66). У зв'язку з цим Суд у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Дубецька та інші проти України", заява N 30499/03, пп. 110 та 113) встановив, що забруднення води є одним з чинників, які впливають на стан здоров'я заявників, а отже - на їх можливість користуватися своїм житлом, вести приватне та сімейне життя.

Оцінка такого мінімального рівня є відносною та залежить від усіх обставин справи, таких як інтенсивність і тривалість шкідливого впливу та його фізичні чи психологічні наслідки. Також має братися до уваги загальний контекст довкілля. Суд нещодавно нагадував, що не може бути небезпідставної скарги за статтею 8 Конвенції, якщо шкода, стосовно якої подаються скарги, є незначною у порівнянні з екологічними ризиками, притаманними життю в кожному сучасному місті (див. рішення від 14 лютого 2012 року у справі "Харді та Мейл проти Сполученого Королівства", заява N 31965/07, п. 188).

У рішенні від 04.09.2014 р. «Справа Дземюк проти України» Суд зазначив, що національне законодавство з охорони здоров'я чітко забороняє розміщення кладовища занадто близько до житлових будинків та джерел води.

Згідно п.84 вищевказаного рішення ЄСПЛ Суд дійшов висновку, що облаштування та використання кладовища близько від будинку заявника разом з наступним впливом на довкілля та «якість життя» заявника досягло мінімального рівня, що вимагається статтею 8 Конвенції, та становило втручання у право заявника на повагу до його житла та приватного і сімейного життя. Суд також вважає, що потенційно шкідливе втручання досягло достатнього рівня серйозності для застосування статті 8 Конвенції.

Вищезазначені висновки Судом здійснені з огляду на показники E. coli у замірах води з криниць села, а також з огляду на відстань кладовища до будинку заявника 38 м. (в даному випадку ця відстань взагалі дорівнює 20 м.). У названій справі Суд дійшов висновку про те, що втручання у право заявника на повагу до його житла та приватного і сімейного життя не було здійснено «згідно із законом» у розумінні статті 8 Конвенції. Отже, у справі «Дземюк проти України» було порушення цього положення.

Повертаючись до обставин даної справи, суд враховує, що відстань існуючої межі кладовища до дитячого футбольного поля 67 м., до будинків у напрямку моря 60-70 метрів, до будинків у протилежному напрямку від моря 170-210 метрів, до будинку позивача 20 метрів. Це не можна вважати незначною невідповідністю, а радше - серйозним порушенням національних норм, зважаючи на те, що фактична відстань є більшою за одну десяту мінімальної відстані, дозволеної такими нормами. Більше того, кладовище є безперервним джерелом можливої небезпеки, а завдана цим потенційна шкода не є такою, яку можна легко виправити або попередити. І ще більше того, на закритому в 2003 р. кладовищі продовжуються захоронення мешканців села, що безумовно є суттєвим порушенням гігієнічних та санітарних норм, законодавства у галузі поховань.

Мета статті 8 Конвенції головним чином полягає у захисті особи від свавільного втручання державних органів, вона може включати в себе вжиття органами заходів для забезпечення поваги до приватного життя та житла (див., з подальшими посиланнями, рішення у справі «ОСОБА_17 проти Іспанії», заява N 4143/02, п. 55, ECHR 2004-X).

При здійсненні оцінки (чи вжила держава усіх необхідних заходів для забезпечення захисту прав позивача за статтею 8 Конвенції) у контексті конкретної справи повинні аналізуватися всі чинники, включно з дотриманням національних екологічних норм та виконанням судових рішень (див., mutatis mutandis, "Дубецька та інші проти України", п. 141). Зокрема, якщо існують національні екологічні норми, їх недотримання може становити порушення статті 8 Конвенції (рішення у справі "ОСОБА_17 проти Іспанії", пп. 56 та 61).

Принципи, які застосовуються до оцінки відповідальності держави за статтею 8 Конвенції в екологічних справах, загалом схожі незалежно від того, чи має справа розглядатися з точки зору позитивного обов'язку держави щодо вжиття належних та відповідних заходів для гарантування прав заявника за пунктом 1 статті 8 Конвенції або у контексті виправданого відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції «втручання органів державної влади».

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем-1 ч.5 ст.8 Закону України «Про поховання та похоронну справу», що полягає у незабезпеченні утримання в належному стані та охорони місць поховання, у т.ч. знесенні паркану кладовища зі східної сторони. При цьому суд також враховує, що у 2003 р. органом місцевого самоврядування прийнято рішення про закриття кладовища с. Нова Дофінівка, однак всупереч приписам п.7.2, п.7.3 ДСанПіН «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» за умов незавершення кладовищного періоду, на кладовищі с. Нова Дофінівка продовжуються захоронення.

Також суд вважає недотримання відповідачем-2 приписів ч.4 ст.8 Закону України «Про поховання та похоронну справу», що виразилося у нездійсненні державного контролю за додержанням санітарних правил, державних стандартів, інших нормативних документів у галузі поховання. Будь-яких доказів зворотнього відповідачем-2, який є субєктом владних повноважень у спірних правовідносинах і в силу ч.2 ст.71 КАС України має обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не надано.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст.7 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідачами, які є субєктами владних повноважень, не виконувались обовязки, встановлені Законом України «Про поховання та похоронну справу»; відповідач-1 при знесенні паркану існуючого кладовища с. Нова Дофінівка діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, документально підтверджені, відповідають чинному законодавству, у звязку із чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 сільської ради Комінтернівського району Одеської області щодо знесення паркану існуючого кладовища у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області та розширення його меж.

Визнати незаконною бездіяльність Комінтернівської районної державної адміністрації щодо державного контролю за додержанням санітарних правил, державних стандартів, інших нормативних документів у галузі поховання, в частині знесення паркану існуючого кладовища у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області та розширення його меж.

Зобовязати ОСОБА_2 сільську раду Комінтернівського району Одеської області привести суміжну з кладовищем у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області земельну ділянку до первісного стану та відновити огорожу кладовища у селі Нова Дофінівка Комінтернівського району Одеської області по старій межі кладовища.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк