Справа № 21-1765а15
Суддя: Маринченко В.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Маринченка В.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гуменюка В.І., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Самсіна І.Л., Сеніна Ю.Л., Терлецького О.О., Яреми А.Г., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_16 до Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області (далі - райдержадміністрація) про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_16 звернулася до суду з позовом, у якому просила відповідно до статей 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) стягнути на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з листопада 2007 року по жовтень 2014 року у сумі 175 808 грн 51 коп.

На обґрунтування позову ОСОБА_16 зазначила, що Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 30 травня 2012 року, що набрала законної сили, зобов'язав райдержадміністрацію здійснити остаточний розрахунок із нею за період з 12 грудня 2006 року по 4 листопада 2007 року. Зазначила, що такий розрахунок проведено лише 8 жовтня 2014 року. Тому, з огляду на вимоги статті 117 КЗпП, вважала, що не проведення з вини власника розрахунок при звільненні є підставою для виплати їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 18 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року, відмовив у задоволенні позову. При цьому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що положення статті 117 КЗпП до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки фактично оскаржується несвоєчасне виконання судового рішення. Крім того, у своїй ухвалі апеляційний суд указав, що за правилами статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 606-XIV) під виконанням судового рішення розуміється завершальна стадія судового провадження, в межах якої в примусовому порядку виконується рішення суду. Контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється, зокрема, і через розгляд адміністративними судами адміністративних позовів стосовно рішень, дій і бездіяльності державної виконавчої служби, що ініціюється учасниками виконавчого провадження шляхом звернення до адміністративного суду з окремим позовом.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 2 березня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України ОСОБА_16, посилаючись на неоднакове застосування касаційними судами статей 116, 117 КЗпП, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 2 березня 2015 року та ухвалити нове рішення.

На обґрунтування заяви додано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня, 30 серпня та 4 вересня 2013 року (№№ 6-1113св13, 6-37742ск13, 6-32179св13 відповідно), 11 червня 2014 року (№ 6-12926св14) та 25 лютого 2015 року (№ 6-41729св14), у яких, зокрема, цей суд, розглядаючи справу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум, посилаючись на статтю 117 КЗпП, вказав, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженими ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (далі - колегія суддів) дійшла висновку про неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 116, 117 КЗпП.

Усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, колегія суддів виходить із такого.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Виходячи з викладеного, не можна визнати правильним застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, статті 117 КЗпП.

Згідно зі статтею 241 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу IV цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 227 КАС порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.

Верховний Суд України позбавлений можливості установити необхідні обставини у цій справі, а саме наявність вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум, та усунути допущені порушення, а тому, на думку колегії суддів, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_16 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 2 березня 2015 року, ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2015 року та постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

.

Головуючий В.Л. Маринченко
Судді: О.Ф. Волков В.І. Гуменюк
М.І. Гриців О.В. Кривенда
В.В. Кривенко Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук П.В. Панталієнко
О.Б. Прокопенко Я.М. Романюк
І.Л. Самсін Ю.Л. Сенін
О.О. Терлецький А.Г. Ярема