Справа № 2а/2570/1653/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/15442/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2013 року у справі за позовом Менського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття до відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції, третя особа Головне управління юстиції у Чернігівській області про визнання дій протиправними та скасування постанови,

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року Менський районний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції, третя особа Головне управління юстиції у Чернігівській області. Уточнивши позовні вимоги просив визнати протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, несвоєчасного надіслання вказаної постанови боржнику, складання акта про здійснені витрати; скасувати постанову заступника начальника відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції від 16 березня 2012 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та акт державного виконавця про здійснені витрати від 16 березня 2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані постанова та акт державного виконавця винесені з порушенням чинного законодавства та поза межами виконавчого провадження, оскільки прийняті після закінчення виконавчого провадження та не внесені до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі в частині позовних вимог щодо скасування акта державного виконавця про здійснені витрати від 16 березня 2012 року.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 липня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2013 року, позов задоволено. Визнано протиправними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції щодо винесення постанови від 16 березня 2012 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, несвоєчасного надіслання позивачу постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, винесення акта про здійснені витрати від 16 березня 2012 року та внесення до нього відомостей, що не підтверджені документально. Скасовано постанову заступника начальника відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції від 16 березня 2012 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 24 грудня 2010 року по 16 березня 2012 року на виконанні у відповідача знаходився виконавчий лист № 2а-11297/09/2570, виданий 30 листопада 2010 року Чернігівським окружним адміністративним судом, про зобов'язання службових осіб Менського районного центру зайнятості нарахувати та виплатити ОСОБА_4 допомогу з моменту набуття статусу безробітного в розмірі, передбаченому законодавством.

16 березня 2012 року заступник начальника відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 23481245 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана постанова цього ж дня була отримана позивачем.

20 квітня 2012 року на адресу Менського районного центру зайнятості надійшла постанова заступника начальника відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції 16 березня 2012 року про стягнення з Менського районного центру зайнятості витрат на проведення виконавчих дій за вказаним вище виконавчим провадженням.

Крім того, судами встановлено, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 23 квітня 2012 року, інших дій 16 березня 2012 року, крім закінчення виконавчого провадження № 23481245, заступник начальника відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції не вчиняв.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з протиправності дій державного виконавця при винесенні постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, оскільки зазначена постанова винесена поза межами виконавчого провадження, після винесення постанов про закриття виконавчого провадження, крім того направлена боржнику з порушенням встановленого строку та всупереч вимог п. 3.6 Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженого наказом Міністерство юстиції України № 43/5 від 20 травня 2003 року, станом на 23 квітня 2012 року не внесена до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки судів першої та апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, до того ж не ґрунтуються на законі.

Згідно ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) коштів виконавчого збору, стягнутого з боржника; 2) авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 3) стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; 4) інших надходжень, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату: 1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника; 2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій; 3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; 4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; 5) розміщення оголошення в засобах масової інформації; 6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; 7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 5 зазначеної статті про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

Однак, вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій вищенаведених вимог закону не врахували.

Встановивши протиправність дій відповідача щодо порушення строків направлення боржнику копії постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, не врахували, що зазначене порушення не може бути безспірною підставою для скасування оскаржуваної постанови. Як і не звернули уваги на те, що саме лише невнесення постанови державного виконавця про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень за наявності та доведеності понесення таких витрат не позбавляє державного виконавця стягувати передбачені ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» понесені витрати на проведення виконавчих дій.

Крім того, ч.4 ст. 11 КАС України визначено, що на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався. В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Європейський суд з прав людини у пунктах 23 та 25 Рішення «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Проте в порушення вищенаведених вимог суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили належним чином доводів відповідача щодо понесених ним витрат на проведення виконавчих дій та їх розміру та не навели в рішеннях мотивів, за яких відхилили ці доводи, хоч в матеріалах справи міститься акт про понесені державною виконавчою службою витрати, а до касаційної скарги відповідач надав висновок експертизи, проведеної в рамках виконавчого провадження, та документ про її оплату відповідачем.

Не з'ясувавши повно та всебічно обставин справи, суди дійшли передчасних висновків.

За правилами ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували обставини справи, порушили вищенаведені норми матеріального процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а касаційний суд в силу ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділу державної виконавчої служби Менського районного управління юстиції задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк