Справа № 2-а/1970/2489/12
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2012-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а/1970/2489/12

"25" липня 2012 р. м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Данилевич Н.А.

при секретарі Субтельної Л.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, суд -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції (надалі відповідач) про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем 04 квітня 2012 року було проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року. На підставі акту даної перевірки №119/17-20/НОМЕР_1 від 04.04.2012 року Тернопільською ОДПІ було винесено податкові повідомлення-рішення № від 19.04.2012 року та № від 19.04.2012 року, якими позивачу визначено суми податкового зобовязання за платежами: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати. Позивач не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки, вищезазначені податкові зобовязання були нараховані у звязку з наданням позивачем додаткових благ фізичним особам у вигляді оплати вартості відрядження водіям, які виконували роботи не за трудовими, а за цивільно-правовими договорами, та на думку позивача він правомірно не утримав податок на доходи фізичних осіб при виплаті останнім сум відрядження, оскільки такі виплати не оподатковуються згідно п.п.165.1.11 п.165.1 ст.165 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги, пояснивши, що згідно з вимогами Податкового Кодексу України не включаються до загального оподатковуваного доходу платника податку кошти на відрядження або під звіт. Ним були укладені строкові цивільно-правові договори з фізичними особами про надання послуг по перевезенню вантажів, згідно яких такі фізичні особи отримували кошти на відрядження. Позивач правомірно не утримував податок на доходи фізичних осіб при виплаті останнім сум відрядження.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав проти його задоволення заперечив, подавши письмові заперечення та пояснивши, що оскаржувані податкові повідомлення рішення є законними, оскільки оплата вартості відрядження не оподатковується у випадку коли між роботодавцем та працівником укладено трудовий договір, а не цивільно-правовий договір, як у даному випадку. Особа, яка виконує роботи (послуги) за договором цивільно-правового характеру не має ніяких соціальних гарантій, не може одержувати виплати за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, не має права на відпустку, такій особі не надаються соціальні гарантії. Така особа не підпорядкована розпорядку робочого часу та виконує роботи (надає послуги) на свій страх і ризик (не табелюється). Така особа не може бути направлена у відрядження (у відрядження направляється тільки працівник підприємства). Така особа не одержує заробітної плати (в цивільно-правовій угоді визначається винагорода, ціна виконаних робіт, наданих послуг). Нарахування виплати провадиться на підставі акта виконаних робіт (наданих послуг).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази та дослідивши норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Тернопільською обєднаної державною податковою інспекцією Тернопільської області Державної податкової служби проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01.04.2010 року по 31.12.2011 року про результати якої складено акт №119/17-20/НОМЕР_1 від 04.04.2012 року.

Даною документальною перевіркою, окрім іншого, встановлено порушення позивачем: п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, ч.«а»п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ неутримання та неперерахування податку з доходів фізичних осіб з виплат громадянам у 2011 році на суму 15700,50 грн., та порушення п.177.4, п.177.5 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ, в результаті чого позивачу донараховано за 2011 рік 15700,50 грн. податку з доходів фізичних осіб.

У звязку з виявленими порушеннями, на підставі акту перевірки №119/17-20/НОМЕР_1 від 04.04.2012 року Тернопільською ОДПІ було винесено податкові повідомлення-рішення № від 19.04.2012 року та № від 19.04.2012 року, якими позивачу визначено суми податкового зобовязання за платежами: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати.

Підставою виявлених правопорушень було надання позивачем додаткових благ фізичним особам у вигляді оплати вартості відрядження водіям, які виконували роботи не за трудовими, а за цивільно-правовими договорами, за якими з одержувачів таких благ не було отримано податок на доходи фізичних осіб.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір це угода між громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення, тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Як вбачається з матеріалів між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено цивільно-правові договор.

Відтак, відносини між підприємством (підприємцем) та фізичними особами, в даному випадку, регулюються Цивільним кодексом України. У такому разі фізична особа не є працівником підприємства.

Особа, яка виконує роботи (послуги) за договором цивільно-правового характеру не одержує заробітної плати (в цивільно-правовій угоді визначається винагорода, ціна виконаних робіт, наданих послуг). Нарахування виплати провадиться на підставі акта виконаних робіт (наданих послуг).

Відповідно до ст.121 Кодексу законів про працю України - працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Як передбачено п.п.14.1.195 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (Кодекс №2755-VІ) - працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно п.п.14.1.222 цієї ж статті Кодексу №2755-VІ - роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов'язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов'язки, передбачені законами.

Для цілей розділу IV цього Кодексу до роботодавця прирівнюються юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво), постійне представництво нерезидента або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) дохід за виконання роботи та/або надання послуги згідно із цивільно-правовим договором у разі, якщо буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими.

Під час розгляду справи позивачем не надано доказів того, що цивільно-правові договори укладені ним з особами, яким він виплачував кошти на відрядження є трудовими. Відтак, позивачем були допущені порушення чинного законодавства щодо несплати податкових зобовязань.

Згідно 177.4 ст.177 Кодексу №2755-VІ до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п.177.5 цієї ж статті Кодексу №2755-VІ фізичні особи - підприємці подають до органу державної податкової служби податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Як передбачено п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Кодексу №2755-VІ податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Крім цього, у ч.«а»п.176.2 ст.176 Кодексу №2755-VІ вказано, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Статтею 2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.1990 року № 509-12, визначено, що одним із основних завдань органів державної податкової служби України є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обовязкових платежів), а також неоподатковуваних доходів, установлених законодавством.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст.104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Згідно ст.69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що відповідач прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення на підставі вимог чинного законодавства та в межах наданих законом повноважень, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст.ст.6, 50, 86, 128, 158, 163, 186 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку встановленому ст..254 КАС України і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку і строки, передбачені ст.186 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 30 липня 2012 року.

Головуючий суддя Данилевич Н.А.

копія вірна

Суддя Данилевич Н.А.