Справа № 826/2286/13-а
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року м. Київ К/800/46762/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування наказу і поновлення його на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністра оборони України №9 від 24 січня 2013 року про звільнення і поновити його на посаді заступника директора департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом №9 від 24.01.2013 року позивача звільнено з посади заступника директора Департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України відповідно до п.2 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Підставою для звільнення слугував факт виявленої невідповідності займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та відсутності допуску до державної таємниці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем доведено правомірність оскаржуваного рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно врахували наявність у матеріалах справи фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації позивач не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків. Зокрема, за час роботи у Міністерстві оборони позивачем не оформлено допуск до державної таємниці, що є обов'язковою умовою для зайнятті відповідної вакансії. Також судами встановлено, що ОСОБА_4 до виконання своїх обов'язків ставився формально, безпосередньої участі у правовому забезпечення управління нерухомим майном державних підприємств та землями оборони і розробці та проведенні юридичної експертизи не приймав, організацією нормопроектувальної і претензійно-позовної роботи не займався.

Крім того, під час розгляду справи судами встановлено, що у позивача відсутній необхідний стаж державної служби за фахом на керівних посадах чи на керівних посадах не менше 3 років, що визначено у Довіднику типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців та у посадовій інструкції заступника директора Департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України.

Судами також вірно зазначено, що відсутність атестації не впливає на наявність висновку про службову невідповідність.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій належним чином перевірено та встановлено обставини дотримання відповідачем при звільненні позивача положень частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман