Справа № 826/12779/13-а
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року м. Київ К/800/45025/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.
при секретарі -Гуловій О.І.
за участю представника:позивача - Малько Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргоюДержавної фінансової інспекції в м. Києві
наухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року
у справі№ 826/12779/13-а
за позовомДержавної фінансової інспекції в м. Києві
доКиївського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд»
прозобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року Державна фінансова інспекція в м. Києві звернулась з позовом до Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» про зобов'язання вчинити певні дії, зокрема, виконати в повному обсязі вимогу від 04.02.2013 року № 26-10-14-14/1534.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року, закрито провадження в частині щодо стягнення з Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» в порядку ст.1166 Цивільного кодексу України відшкодування за рахунок винних осіб збитків від нестачі у розмірі, встановленому Порядком визначення розміру збитків від розкрадання, недостачі, знищення матеріальних цінностей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1999 №116 (п.10 вимоги).

Не погоджуючись з ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року, Державна фінансова інспекція в м. Києві звернулась з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до п. 1.2.5.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на IV квартал 2012 року Державною фінансовою інспекцією України проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» за період з 01.07.2011 по 01.10.2012 року, про що складено акт від 29.12.2012 р. № 10-30/2494.

На підставі акту ревізії, ДФІ в м. Києві на адресу відповідача направлено вимогу від 04.02.2013 року № 26-10-14-14/1534 про усунення виявлених ревізією порушень, згідно з пунктом 10 якої вимагалось: у зв'язку з нестачею матеріальних цінностей на загальну суму 11106,71 грн. в порядку ст.1166 Цивільного кодексу України відшкодувати за рахунок винних осіб збитки від нестачі у розмірі, встановленому Порядком визначення розміру збитків від розкрадання, недостачі, знищення матеріальних цінностей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1999 №116.

Закриваючи провадження в цій частині позовних вимог суди виходили з того, що вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. З огляду на те, що позивач просив в порядку ст.1166 Цивільного кодексу України відшкодувати за рахунок винних осіб збитки, суди дійшли висновку, що дану вимогу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду вважає передчасними такі висновки судів, враховуючи наступне.

У відповідності до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон).

У відповідності до ст.2 Закону, головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Згідно з п.7 ст.10 Закону, органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі Положення), Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів <…> (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що вимога органу державного фінансового контролю є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст.17 КАС України.

За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, є помилковим.

Відповідно до ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в м. Києві задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: