Справа № 2а-10013/12/2070
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Київ К/800/19428/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Еріном-Трейд" на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2013

у справі № 2а-10013/12/2070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Еріном-Трейд"

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова

Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Еріном-Трейд" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень - рішень: № від 23.07.2012; № від 23.07.2012.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2012 позовні вимоги задоволено, скасовано податкові повідомлення - рішення: № від 23.07.2012; № від 23.07.2012.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2013 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2013 скасовано, прийняте нове рішення яким, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції позивач оскаржив її в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом апеляційної інстанції при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2009 по 31.03.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 по 31.03.2012 та складено акт № 2571/2305/35369796 від 09.07.2012.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення: № від 23.07.2012, яким збільшено позивачу суми грошового зобов'язання по податку на додану вартість основний платіж 367780 грн., штрафні (фінансові) санкції 183890 грн.; № від 23.07.2012, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток основний платіж 597354 грн., штрафні (фінансові) санкції 55330, 50 грн.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств"; п. 138.8 ст. 138, п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового Кодексу України, збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств 597354 грн.; п. 198.2, п. 198.3, ст. 198 „Податкового кодексу України", збільшено суму податкового зобов'язання позивача по податку на додану вартість на 367780 грн.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Нормою абзацу 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 вищезгаданого Закону визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Отже, виходячи з наведених нормативних положень, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Згідно пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України, що вступив в дію з 01.01.2011, витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пп.138.2 ст.138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість" в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Нормою пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону визначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, дія якого поширюється на правовідносини, що виникли після 01.01.2011, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Тобто, необхідною умовою для віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності, що підтверджено належним чином складеними податковими накладними (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) і сплата податку на додану вартість продавцю у складі вартості товару.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України також не може погодитись із посиланнями відповідача на нікчемність укладених позивачем договорів, оскільки, надаючи оцінку господарським правовідносинам і безапеляційно вказуючи в акті перевірки на нікчемність правочинів, податковий орган виходить за межі своєї компетенції. Висновки про наявність мети укладання правочину, що порушує публічний порядок, може зробити лише суд в межах кримінального провадження, що має наслідком винесення вироку суду щодо конкретних суб'єктів та набуття чинності таким вироком.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (продавець) та ТОВ „Промспец Консалтинг" (покупець) були укладені договори купівлі - продажу №15 від 04.01.2011 та № 010901/15 від 01.09.2010 (а.с.142-144, 148-149 т.1), відповідно до яких продавець зобов'язується передати у власність товарно - матеріальні цінності: шумоізоляційні матеріали, а покупець зобов`язується прийняти і своєчасно оплатити ці товарно - матеріальні цінності на умовах даного договору.

Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промспец Консалтинг» (продавець) та позивачем (покупець) були укладені договори купівлі - продажу № 17 від 04.01.2011 та № 010901/1Р від 01.09.2010 (а.с.145-147,150-151) за умови яких, продавець зобов'язується передати у власність товарно - матеріальні цінності: автоелектронику та автомобільні аксесуари, а покупець зобов'язується прийняти і своєчасно оплатити ці товарно - матеріальні цінності на умовах даного договору.

За умовами зазначених договорів розрахунок вартості товару здійснюється шляхом безготівкового розрахунку, що підтверджується банківською випискою продавця про отримання коштів на розрахунковий рахунок останнього, а оплата за товар також можлива шляхом передачі продавцю простого (переводного) векселя або іншим засобом не забороненим законодавством.

Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

До документів, що є підставою для оприбуткування (обліку) товару, належать документи щодо походження товару, наприклад: накладні, податкові накладні та товарно-транспортні накладні.

Зі встановлених судом апеляційної інстанції обставин вбачається, що відсутність у позивача відсутні первинні бухгалтерські документи про оприбуткування товару.

Також судом апеляційної інстанції не встановлено факт виконання позивачем зобов'язань по оплаті вартості товарів та послуг за зазначеними договорами шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, оскільки оплату за поставлений товар оформлено протоколами про залік взаємних вимог.

Додаткові угоди до договорів про залік взаємних однорідних вимог щодо здійснення такого розрахунку не укладалися, доказів на підтвердження наявності взаємного боргу між позивачем та ТОВ „Промспец Консалтинг" позивачем не надано.

З протоколів про залік взаємних вимог, які містяться в матеріалах справи, не вбачається за якими договорами і в якому розмірі між позивачем і ТОВ „Промспец Консалтинг" виникли взаємні зобов'язання.

А відтак колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів факт поставки йому товару, яка зазначена в первинних документах, наведене свідчить про невідповідність витрат на оплату товару критерію документальної підтвердженості.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Еріном-Трейд" на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2013 у справі № 2а-10013/12/2070 слід відхилити, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221 ,223 ,230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Еріном-Трейд" відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2013 у справі № 2а-10013/12/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко