Справа № 1570/1575/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року м. Київ К/800/787/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Приходько І.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року

у справі № 1570/1575/2012

за позовом Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський виноробний завод"

до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Ізмаїльський виноробний завод" (надалі - позивач) звернулось в суд з адміністративним позовом до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби, правонаступником якої є Ізмаїльська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів в Одеській області, про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 вересня 2011 року № та № .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року, адміністративний позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову невиїзну документальну перевірку позивача щодо підтвердження відомостей, отриманих від ТОВ "Південний альянс-М" за березень 2011 року. За результатами вказаної перевірки складено акт № 19202301/00412033 від 02 серпня 2011 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 198.3 ст. 198, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на 1120704,00 грн.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 14 вересня 2011 року:

№ , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 72596,00 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1120704,00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 1,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження, вказані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарги позивача - без задоволення.

Підставою для нарахування позивачу відповідних сум з податку на додану вартість став висновок податкового органу про безтоварність господарських операцій, здійснених позивачем з контрагентом.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1. статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2. названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 січня 2011 року у справі № 21-37а10. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивач здійснював господарські відносини з ТОВ "Південний Альянс-М" на підставі договору поставки комплектуючих для виробництва вин від 03 грудня 2010 року № 12-3, договорів поставки: № 03-01 від 01 березня 2011 року, № 03-02 від 01 березня 2011 року, № 03-03 від 03 березня 2011 року, № 03-04 від 03 березня 2011 року, № 03-05 від 09 березня 2011 року, № 03-06 від 09 березня 2011 року, № 03-07 від 15 березня 2011 року, № 03-08 від 15 березня 2011 року.

На підтвердження виконання умов зазначених правочинів позивачем надано: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, докази оплати.

В обґрунтування касаційної скарги податковий орган посилається на: недоліки в товарно-транспортних накладних; відсутність видаткових накладних за договором №12-3 від 03 грудня 2010 року; те, що роздрібна торгівля комплектуючими для виробництва вин не є дозволеним видом діяльності ТОВ "Південний Альянс-М".

Колегія суддів зазначені доводи податкового органу до уваги не бере, оскільки формальні помилки формальні помилки та неточності в первинних документах не можуть свідчити про безтоварність укладених правочинів. Натомість оцінка здійсненим господарським операціям повинна даватись на підставі комплексного всебічного аналізу матеріалів справи та фактичних обставин, що і було належним чином здійснено судами попередніх інстанцій. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог податкового законодавства не може свідчити про безтоварність укладених правочинів та спричиняти негативні наслідки для позивача (зазначена позиція також збігається із висновками Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03). Водночас, відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу, право платника податків на віднесення сум до податкового кредиту виникає, зокрема, з дати списання коштів з банківського рахунка на оплату товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що за договором № 12-3 від 03 грудня 2010 року відповідні податкові накладні оформлені відповідно до вимог закону.

Водночас, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується первинними документами, які належним чином досліджено судом першої та апеляційної інстанцій, укладені правочини відповідають економічному змісту та діловій меті, отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі його активів.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2013 року у справі № 1570/1575/2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис) А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) І.В. Приходько