Справа № 824/1937/15-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 р. м. Чернівці Справа № 824/1937/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 академії внутрішніх справ про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, зобовязання до вчинення певних дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 академії внутрішніх справ про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, зобовязання до вчинення певних дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У поданому позові позивач просить суд: визнати незаконними і скасувати наказ ОСОБА_4 академії внутрішніх справ «По особовому складу» від 03 квітня 2015 року №45 о/с, яким ОСОБА_1 було звільнено в запас з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та наказ ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №41 ст; поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ; визнати недійсним запис в трудовій книжці №2 від 03 квітня 2015 року «Звільнений з органів внутрішніх справ» на підставі наказу ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №45 о/с, при цьому зобовязати ОСОБА_4 академію внутрішніх справ вчинити наступний запис: «Запис №2 від 03 квітня 2015 року вважати недійсним, поновити на службі на попередній посаді»; стягнути з ОСОБА_4 академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 11051,95 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він проходив службу в органах внутрішніх справ та займав посаду інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ, з якої його в період тимчасової непрацездатності (захворювання очей), з порушенням порядку та строку накладення дисциплінарних стягнень, незаконно було звільнено. Зазначає про відсутність у відповідача підстав для застосування до нього крайнього заходу дисциплінарного впливу. Також позивач вказує, що письмові пояснення в нього не відбирались, а про службове розслідування, яке проводилось відповідачем відносно нього, він дізнався лише в липні 2015 року при відвідуванні разом з батьком ОСОБА_4 академії внутрішніх справ.

Заявою від 20 жовтня 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та просив суд стягнути з відповідача 17124,45 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечував та просив суд в його задоволенні відмовити повністю. При цьому посилався на дотримання вимог закону при звільненні позивача зі служби в органах внутрішніх справ. Зокрема, зазначав про проведення службового розслідування за фактом порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, про відмову останнього надати письмові пояснення в ході проведення службового розслідування, а також про те, що ОСОБА_4 академії внутрішніх справ не було відомо про тимчасову непрацездатність позивача, оскільки він відмовився від надання пояснень та не надав відповідних підтверджуючих документів щодо причин невиходу на роботу з 02 грудня 2014 року по 02 квітня 2015 року. Також відповідач вказував про неодноразові притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків протягом 2009 2014 років.

ОСОБА_1, допитаний за його згодою як свідок, пояснив, що він працював на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ. Протягом тривалого часу (в тому числі з грудня 2014 по липень 2015 року) він хворів, у звязку з чим на службу не виходив. Його дружина щопонеділка за допомогою смс-повідомлень ставила до відома безпосереднього керівника ОСОБА_1 - начальника відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ ОСОБА_5 про неможливість виходу чоловіка на роботу. Також вказав, що в березні 2015 року до нього в гуртожиток приходили посадові особи з ОСОБА_4 академії внутрішніх справ, яким він повідомив, що хворіє, а тому не може бути присутнім на роботі. Позивач зазначив, що про проведення службового розслідування за фактом порушення ним службової дисципліни не знав. Пояснив, що про проведення службового розслідування та про звільнення з роботи він дізнався лише 02 липня 2015 року при відвідуванні разом зі своїм батьком ОСОБА_4 академії внутрішніх справ. В цей же день ним були предявлені листки непрацездатності.

Допитана як свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона працює на посаді начальника відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ та була безпосереднім начальником ОСОБА_1, який з грудня 2014 року по квітень 2015 року на роботу не виходив у звязку з тимчасовою непрацездатністю. З початку грудня 2014 року майже щопонеділка до квітня 2015 року вона отримувала смс-повідомлення з інформацією, що ОСОБА_1 хворіє. Про ці смс-повідомлення доповідала керівництву інституту. З метою зясувати детально обставини невиходу на роботу вона неодноразово телефонувала до ОСОБА_1, однак він не відповідав.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 16 травня 2014 року займав посаду інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ.

У звязку поданням начальником інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів НАВС полковником міліції ОСОБА_6 доповідної записки від 23 лютого 2015 року про невихід без поважних причин на службу капітана міліції ОСОБА_1 наказом ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 25 лютого 2015 року №286 призначено службове розслідування за указаним фактом.

Рапортом від 25 березня 2015 року начальник відділення інспекції особового складу ВКЗ підполковник міліції ОСОБА_7 просив ректора ОСОБА_4 академії внутрішніх справ генерал-майора міліції ОСОБА_8 продовжити строк проведення службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни капітаном міліції ОСОБА_1 При цьому, як пояснив відповідач, наказ про продовження службового розслідування не видавався.

Згідно висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни інспектором відділення забезпечення навчального процесу ОСОБА_9 капітаном міліції ОСОБА_1, затвердженого 03 квітня 2015 року ректором ОСОБА_4 академії внутрішніх справ генерал-майором міліції ОСОБА_8, за грубе порушення службової дисципліни, порушення вимог Закону України «Про міліцію», статей 1, 4 та 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV; ОСОБА_10 працівника органів внутрішніх справ України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року №382; Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22 лютого 2012 року № 55; Правил внутрішнього розпорядку ОСОБА_4 академії внутрішніх справ, затверджених наказом НАВС від 10 листопада 2010 року №888; Правил проживання в гуртожитках НАВС, затверджених наказом НАВС від 07 лютого 2013 року №85 та Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, затвердженого наказом МВС України від 06 лютого 2001 року №85, що виразилось у: постійному ігноруванні і невиконанні наказів та доручень керівництва інституту і академії; неналежному виконанні функціональних обов'язків; відсутності на службі впродовж тривалого часу (з 05 січня 2015 року по 02 квітня 2015 року, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; неінформуванні в установленому порядку безпосередніх та прямих начальників і ненаданні документально підтверджуючих документів про причини відсутності на службі (з 02 грудня 2014 року по 02 квітня 2015 року); висловлюванні 02 березня 2015 року у грубій формі на адресу працівників академії нецензурною лайкою; непроходженні в установленому порядку медичного огляду у Центральній військово-лікарській комісії МВС України, капітана міліції ОСОБА_1, інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ, згідно з пунктом 8 статті 12 Дисциплінарного статуту ОВС України, - звільнити з органів внутрішніх справ.

03 квітня 2015 року ОСОБА_4 академією внутрішніх справ прийнято наказ №41ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора відділення забезпечення навчального процесу ОСОБА_9 капітана міліції ОСОБА_1П.», яким вирішено звільнити позивача з органів внутрішніх справ.

В зазначеному наказі наведені підстави для звільнення аналогічні тим, що викладенні у висновку службового розслідування від 03 квітня 2015 року.

Наказом ОСОБА_4 академії внутрішніх справ «По особовому складу» від 03 квітня 2015 року №45 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ в запас (із постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) капітана міліції ОСОБА_1, інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів, 03 квітня 2015 року.

Підставою для прийняття указаного наказу зазначено висновок та наказ НАВС від 03 квітня 2015 року №41ст.

Не погоджуючись із наведеними наказами та вважаючи звільнення з органів внутрішніх справ незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх трудових прав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 2 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом положень Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про міліцію» визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначає Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV.

Згідно статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та ОСОБА_10 працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об'єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги ОСОБА_10 працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України визначено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень передбачений статтею 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Відповідно до указаної статті з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Статтею 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачені строки накладенні дисциплінарних стягнень.

Згідно цієї статті дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.

У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено, якщо з дня вчинення проступку минуло більше півроку. У цей період не включається строк проведення службового розслідування або кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема висновку службового розслідування від 03 квітня 2015 року, та вказувалось сторонами в ході судового розгляду справи, основною підставою для накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ був невихід його на роботу без поважних причин з 05 січня 2015 року по 02 квітня 2015 року й ненадання підтверджуючих документів про причини відсутності на службі в період з 02 грудня 2014 року по 02 квітня 2015 року.

Так, у висновку службового розслідування від 03 квітня 2015 року вказано, що з урахуванням отриманої в ході службового розслідування інформації документально підтверджено лише 93 дні лікування ОСОБА_1 у медичних установах, а щодо решти 88 днів невиходу на службу (з 05 січня 2015 року) документальне підтвердження відсутнє.

Поряд з цим судом встановлено, що в зазначений період позивач перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується наявними у справі листками непрацездатності: серії АГЗ №652857 (з 05 січня 2015 року по 15 січня 2015 року), серії АГІ №026972 (з 16 січня 2015 року по 29 січня 2015 року), серії АГЧ №786226 (з 29 січня 2015 року по 06 лютого 2015 року), серії АГЗ №647477 (з 07 лютого 2015 року по 16 березня 2015 року), серії АГХ №138647 (з 17 березня 2015 року по 17 квітня 2015 року).

Крім цього, згідно наданого відповідачем листа Центрального госпіталю МВС України від 10 березня 2015 року №55/4-206, ОСОБА_1 перебував на лікуванні в госпіталі з 02 грудня 2014 року по 02 січня 2015 року, що відповідачем не заперечувалось.

Позивач перебував на лікуванні і з 18 квітня 2015 року, що підтверджується наявними у справі листками непрацездатності: серії АГХ №139502 (з 18 квітня 2015 року по 22 квітня 2015 року), серії АГЧ №530289 (з 23 квітня 2015 року по 29 квітня 2015 року), серії АГГ №819447 ( з 30 квітня 2015 року по 07 червня 2015 року), серії АГГ №819619 )з 08 червня 2015 року по 09 червня 2015 року), серії АГГ №924771 (з 10 червня 2015 року по 23 червня 2015 року), серії АГГ №819636 (з 24 червня 2015 року по 03 серпня 2015 року).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач неодноразово пропонував позивачу отримати направлення на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією, він отримання яких останній відмовлявся, про що складено відповідні акти. Таке направлення (№125) позивач отримав лише 02 березня 2015 року, однак медичний огляд у Центральній військово-лікарській комісії не проходив. При цьому, як пояснив позивач, медичний огляд військово-лікарською комісією він не проходив у звязку з різким погіршенням стану здоровя (по 22 квітня 2015 року включно перебував на лікуванні, що підтверджується наявними у справі листками непрацездатності).

Водночас, 23 квітня 2015 року позивач отримав у Центральному госпіталі МВС України довідку №61, якою встановлено діагноз та вказано про потребу консультації в Центрі мікрохірургії ока.

Судом встановлено, що відповідачу були фактично відомі причини невиходу позивача на роботу в період з 02 грудня 2014 року по 02 квітня 2015 року, що підтверджується показами свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_5; ОСОБА_6 про відмову надати пояснення від 02 березня 2015 року, складеному в ході проведення службового розслідування, в якому вказано про повідомлення ОСОБА_10, що з 02 грудня 2014 року він перебуває на лікарняному; а також листом Центрального госпіталю МВС України від 10 березня 2015 року №55/4-206.

В ході судового засідання позивач пояснив, що він в силу свого захворювання (вроджена 3 С глаукома обох очей, міопія високого ступеня обох очей, міопічний астигматизм правового ока) до липня 2015 року фізично не міг подати до відділу кадрового забезпечення ОСОБА_4 академії внутрішніх справ листки непрацездатності на підтвердження причин невиходу на службу.

Такі листки були ним предявлені 02 липня 2015 року при відвідуванні разом з батьком ОСОБА_4 академії внутрішніх справ, що не заперечувалось відповідачем.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач дійшов передчасного висновку про відсутність позивача на службі з 02 грудня 2014 року по 02 квітня 2015 року без поважних причин та, відповідно, помилково кваліфікував такі обставини як порушення позивачем службової дисципліни.

Відтак, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного позивачем наказу від 03 квітня 2015 року №41ст щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Крім цього, з указаного наказу та висновку службового розслідування від 03 квітня 2015 року також вбачається, що позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ не лише за порушення службової дисципліни, що виразилось у відсутності на службі впродовж тривалого часу (з 05 січня 2015 року по 02 квітня 2015 року, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин та неінформуванні в установленому порядку безпосередніх та прямих начальників і ненаданні документально підтверджуючих документів про причини відсутності на службі (з 02 грудня 2014 року по 02 квітня 2015 року), а й за порушення службової дисципліни, що виразилось в постійному ігноруванні та невиконанні наказів і доручень керівництва інституту й академії, неналежному виконанні функціональних обов'язків, висловлюванні 02 березня 2015 року у грубій формі на адресу працівників академії нецензурною лайкою та непроходженні в установленому порядку медичного огляду у Центральній військово-лікарській комісії МВС України.

Тобто, на думку відповідача позивачем допускались неодноразові порушення службової дисципліни протягом часу перебування його на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ.

Однак в ході судового розгляду справи відповідачем не було доведено те, що з боку позивача мало місце саме постійне ігнорування та невиконання наказів і доручень керівництва інституту й академії.

У висновку службового розслідування від 03 квітня 2015 року не зазначено й у чому саме виразилось неналежне виконання позивачем функціональних обов'язків та коли таке допущено.

За змістом же наведених вище положень статей 14 та 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України дисциплінарне стягнення накладається за кожне порушення службової дисципліни і у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.

Таким чином, суд приходить до висновку про неврахування відповідачем вимог щодо порядку та строку накладення дисциплінарних стягнень при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності з підстав, наведених в оскаржуваному наказі від 03 квітня 2015 року №41ст.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що наказ ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №41ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора відділення забезпечення навчального процесу ОСОБА_9 капітана міліції ОСОБА_1П.» є протиправним, а тому підлягає скасуванню. Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині його оскарження обґрунтовані й підлягають задоволенню.

З огляду на протиправність наказу ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №41ст протиправним є і прийнятий на його підставі наказ від 03 квітня 2015 року №45 о/с По особовому складу, яким було звільнено позивача зі служби в органах внутрішніх справ в запас (із постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Крім того, суд зазначає, що наказ від 03 квітня 2015 року №45 о/с по суті є наказом про виконання накладеного на позивача дисциплінарного стягнення.

Виконання дисциплінарних стягнень передбачено статтею 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Відповідно до указаної статті дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

З аналізу наведеної норми слідує, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, накладене на особу рядового і начальницького складу, яка тимчасово непрацездатна, виконується лише після її прибуття до місця проходження служби.

Між тим, наказ від 03 квітня 2015 року №45 о/с було прийнято відповідачем в період перебування позивача у тимчасовій непрацездатності до прибуття його до місця проходження служби, тобто усупереч вимогам статті 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Отже, звільнення позивача з органів внутрішніх справ є незаконним.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині оскарження наказу ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №45 о/с По особовому складу - обґрунтовані й підлягають задоволенню.

Згідно частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Частиною першою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено незаконність звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. Водночас відповідач в ході розгляду даної адміністративної справи не довів правомірність звільнення позивача.

До того ж, відповідачем не було доведено обґрунтованість застосування до позивача саме крайнього заходу дисциплінарного впливу, яким згідно положень статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України є звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Оскільки позивача 03 квітня 2015 року було незаконно звільнено зі служби в органах внутрішніх справ з посади інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ, то він підлягає поновленню на указаній посаді з 04 квітня 2015 року з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

При цьому, як убачається з обставин справи, після звільнення зі служби позивач у трудових відносинах не перебував, грошової допомоги по безробіттю не отримував.

Щодо визначення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зазначити таке.

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно абз. 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наданої ОСОБА_4 академією внутрішніх справ на вимогу суду довідки №427, середній заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню (лютий та березень 2015 року), становив 2417,13 грн, а щоденний 81,94 грн.

Кількість робочих днів в період вимушеного прогулу позивача, який становить з 04 квітня 2015 року по 20 жовтня 2015 року, складає 134 дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 10979,96 грн (81,94 грн х 134 дні).

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 17124,45 грн підлягають частковому задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про визнання недійсним запису в трудовій книжці №2 від 03 квітня 2015 року «Звільнений з органів внутрішніх справ» на підставі наказу ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №45 о/с та зобовязання відповідача вчинити наступний запис: «Запис №2 від 03 квітня 2015 року вважати недійсним, поновити на службі на попередній посаді», то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2.5. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 р. N277), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Згідно пункту 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Таким чином, записи до трудової книжки про звільнення чи поновлення на роботі працівника заносяться роботодавцем на підставі прийнятого відповідного наказу й у разі визнання, зокрема, судом незаконного звільнення в указаному вище порядку у трудовій книжці власником або уповноваженим ним органом визнається недійсним запис про звільнення.

Відтак, відсутні підстави для визнання судом недійсним запису у трудовій книжці позивача про його звільнення, а також відсутні підстави і щодо зобовязання відповідача здійснити запис про визнання недійсним попереднього запису про звільнення та здійснення запису про поновлення позивача на службі на попередній посаді.

На переконання суду, в даному випадку визнання протиправними та скасування оскаржуваних наказів щодо звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на посаді із стягненням грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є достатнім та необхідним способом захисту порушених трудових прав позивача.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З огляду на викладене та керуючись статтями 2, 8, 69, 70, 71, 86, 158 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №41ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора відділення забезпечення навчального процесу ОСОБА_9 капітана міліції ОСОБА_1П.».

Визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 академії внутрішніх справ від 03 квітня 2015 року №45 о/с По особовому складу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів ОСОБА_4 академії внутрішніх справ з 04 квітня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 10979 (десять тисяч девятсот сімдесят девять) грн 96 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 23 жовтня 2015 року.