Справа № 822/5714/15
Суддя: Данилюк У.Т.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/5714/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:позивача, представника позивача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області про скасування розпорядження, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області, в якому, враховуючи зміну предмету позову від 13.10.2015 року, просить:

- скасувати розпорядження голови ОСОБА_4 районної державної адміністрації ОСОБА_5 №51/2015 від 06.08.2015 року, згідно якого вона була звільнена з посади спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту райдержадміністрації;

- зобов'язати відповідача винести розпорядження про звільнення її із займаної посади у зв'язку з переведенням до відділу освіти ОСОБА_4 райдержадміністрації на відповідну посаду, відповідно до п.5 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України №322-VIII (далі - КЗпП України) з 08.06.2015 року;

- зобов'язати відповідача винести розпорядження про прийняття її за переведенням з відділу освіти, молоді та спорту райдержадміністрації на посаду провідного спеціаліста до відділу освіти ОСОБА_4 райдержадміністрації з 08.06.2015 року;

- зобов'язати відповідача занести відповідні записи у її трудову книжку;

- зобов'язати відповідача виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 23000 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь витрати, понесені нею за надання правової допомоги в сумі 2000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що згідно розпорядження голови ОСОБА_4 районної державної адміністрації ОСОБА_5 №51/2015 від 06.08.2015 року вона була звільнена з посади спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту райдержадміністрації відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією відділу.

Однак уже 08.06.2015 року, на базі ліквідованого відділу освіти, молоді та спорту було утворено відділ освіти та сектор молоді та спорту райдержадміністрації, у яких залишено фактично ті ж самі вакансії, однак жодної посади їй запропоновано не було.

Зазначає, що в даному випадку фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація відділу у райдержадміністрації шляхом його поділу на 2 одиниці.

Стосовно моральної шкоди в розмірі 23000 грн., вказує на те, що відповідач своїми незаконними діями позбавив її права на працю, утруднив подальше працевлаштування та знизив її авторитет, що призвело до моральних страждань.

Також зазначає, що на правову допомогу вона витратила 2000 грн., відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Однак в судовому засіданні, як відбулось 13.10.2015 року, ним були надані пояснення та письмові заперечення, згідно яких в задоволенні позову він просив відмовити в повному обсязі. Відмітив, що новоутворений відділ освіти не є правонаступником ліквідованого відділу освіти, молоді та спорту, стосовно якого до єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації - припинення юридичної особи.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 30.05.2006 року була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії відділу освіти (згідно розпорядження №527/2012-р від 29.10.2012 року змінено назву відділу на відділ освіти, молоді та спорту) ОСОБА_4 райдержадміністрації.

07.08.2015 року позивач була звільнена з займаної посади в зв'язку з ліквідацією даного відділу за п.1 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення, згідно копії трудової книжки позивача, стали розпорядження від 04.06.2015 року за №218/2015-р та від 08.06.2015 року за №225/2015-р.

Так, згідно розпорядження голови ОСОБА_4 РДА від 04.06.2015 року за №218/2015-р вирішено припинити, шляхом ліквідації, юридичну особу - відділ освіти, молоді та спорту ОСОБА_4 РДА.

Розпорядженням голови ОСОБА_4 РДА від 06.08.2015 року за №51/2015-р звільнено ОСОБА_3 з посади спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту райдержадміністрації відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією даного відділу.

При цьому, уже 08.06.2015 року розпорядженнями голови ОСОБА_4 РДА за №223/2015 утворено відділ освіти ОСОБА_4 РДА, за №224/2015 - сектор молоді та спорту ОСОБА_4 РДА.

Відповідно до положення про відділ освіти ОСОБА_4 РДА, затвердженого розпорядженням голови РДА від 08.06.2015 року за №223/2015-р, відділ є структурним підрозділом районної державної адміністрації і забезпечує виконання покладених на цей підрозділ завдань.

Суд звертає увагу на те, що згідно Переліку №2 змін до штатного розпису відділів і управлінь ОСОБА_4 РДА на 2015 рік (вводиться в дію з 08.06.2015 року) виводиться зі штатного розпису відділ освіти, молоді та спорту (загальна кількість посад 5, в т.ч. начальник відділу, 3 головних спеціалісти та 1 спеціаліст 1-ї категорії) та вводиться відділ освіти (загальна кількість посад 3, в т.ч. начальник відділу, головний спеціаліст та провідний спеціаліст) та сектор молоді та спорту (загальна кількість посад 2, в т.ч. завідувач сектору та головний спеціаліст).

Таким чином, чисельність працівників ліквідованого відділу освіти, молоді та спорту та новоутворених відділу освіти та сектору молоді та спорту є однаковою (скорочення не відбулось). Зміни частково відбулись у штатному розписі, зокрема, замість посади спеціаліста 1 категорії введено посаду провідного спеціаліста (у відділі освіти).

Суд звертає увагу на те, що згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Суд звертає увагу на те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.10.2012 року по справі №21-267а12.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Враховуючи фактичні обставини справи, а також те, що виконання функцій ліквідованого органу не припинено, а покладено на новоутворені органи, суд приходить до висновку, що в даному випадку фактично відбулась реорганізація відділу, а відповідач зобов'язаний був працевлаштувати позивача на посаді провідного спеціаліста відділу освіти (вимогам якої вона відповідає). Таким чином, звільнення позивача є протиправним.

Крім того, згідно з положеннями ч.2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема в ухвалі від 04.08.2010 року у справі № 6-8884св10, постанові від 10.03.2015 року у справі № 21-52а15.

Представником відповідача надано до суду акт від 07.08.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_3 було запропоновано працевлаштування за її спеціальністю та кваліфікацією вчителем російської мови та зарубіжної літератури Радовецької ОСОБА_6 ст., від якої вона відмовилась.

В порушення вимог законодавства позивачу не було запропоновано всі вакантні посади, що були наявні у відповідача (зокрема - провідного спеціаліста відділу ведення державного реєстру виборців, яка також була вакантною згідно інформації від 12.10.2015 року за №44/08-11-1618/15).

Проте, найголовніше те, що не була запропонована позивачу посада провідного спеціаліста новоутвореного відділу освіти, а лише повідомлено про оголошення конкурсу на заміщення такої посади.

Суд критично ставиться до висновків відповідача щодо необхідності позивачем проходження конкурсу на заміщення вакантної посади у новоутвореному відділі ( який вона не пройшла), оскільки інститут переведення на аналогічну посаду державного службовця виключає проходження ним конкурсу.

Таким чином, оскільки передбачене законом зобов'язання з працевлаштування позивача ОСОБА_4 районна державна адміністрація не виконала, чим порушила трудові гарантії працівника, то звільнення позивача не можна визнати правомірним.

Отже, розпорядження голови ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області №51/2015 від 06.08.2015 було видане з порушенням вимог законодавства, тому воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Так, згідно оскаржуваного розпорядження позивача звільнено з посади з посади спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту ОСОБА_4 райдержадміністрації.

Позивач не була переведена у встановленому порядку до відділу освіти ОСОБА_4 райдержадміністрації, а отже не має права вимагати поновлення її на роботі у новоутвореному відділі, тому позовні вимоги у цій частині (зобов'язання відповідача винести розпорядження про звільнення її із займаної посади у зв'язку з переведенням до відділу освіти ОСОБА_4 райдержадміністрації на відповідну посаду, а також зобов'язання відповідача винести розпорядження про прийняття її за переведенням з відділу освіти, молоді та спорту райдержадміністрації на посаду провідного спеціаліста до відділу освіти ОСОБА_4 райдержадміністрації) задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За вищевикладених обставин, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити позивача саме на тій посаді, з якої її було незаконно звільнено.

При цьому суд звертає увагу на те, що внесення 03.09.2015 р. до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців запису про припинення юридичної особи - відділу освіти, молоді та спорту ОСОБА_4 районної державної адміністрації не є перешкодою для поновлення порушеного права позивача та не виключає обов'язку відповідача вжити заходів щодо її працевлаштування на посаді, на яку він зобов'язаний був її працевлаштувати в порядку переведення, або, за її згодою, - на посаді, яка рівнозначна (рівноцінна) раніше зайнятій посаді спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту ОСОБА_4 районної державної адміністрації.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача занести відповідні записи у трудову книжку, суд вважає такі передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно вказаної норми особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Однак права позивача стосовно ведення трудової книжки згідно заявлених вимог порушені не були, при цьому обов'язок відповідача щодо внесення відповідних записів у трудову книжку в зв'язку з поновленням позивача на роботі передбачений чинним законодавством та є похідним від такого факту.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України за № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_3 відбулося 06 серпня 2015 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме: за червень-липень 2015 року.

Згідно розрахунку ОСОБА_4 районної державної адміністрації середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період складає 82,89 грн.

Період вимушеного прогулу позивача складає 50 робочих днів (з 07 серпня 2015 року по 19 жовтня 2015 року). Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 4144,5 грн. (50 х 82,89).

При цьому суд визначає такий розмір без відрахування податків та зборів, а роботодавець, як податковий агент, відповідно до норм чинного законодавства має здійснити утримання таких у відповідності до норм чинного законодавства.

Крім того, згідно абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У розпорядженні про звільнення позивача від 06.08.2015 року було зазначено про необхідність виплати їй вихідної допомоги .

Таким чином, середній заробіток ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу становить 4144,5 грн., та має бути стягнутий на її користь за відрахуванням із такої суми зборів, обов'язкових платежів та виплаченої вихідної допомоги при звільненні.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.2-3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Середній заробіток за один місяць спірного періоду складає 1740,69 грн. (82,89 х 21).

Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн., суд зазначає наступне.

На підтвердження таких вимог позивачем надано:

- договір від 19.08.2015 року між нею та адвокатом ОСОБА_7 про доручення на ведення справ;

- розрахунок витрат на правову допомогу представника позивача - ОСОБА_7 (в якому він вказує, що на написання позовної заяви ним витрачено 4 години, на написання запитів - 1,3 години, тому тільки за цю роботу граничний розмір витрат становить 2582,16 грн.);

- квитанцію адвоката ОСОБА_7 до прибуткового касового ордеру №18 від 19.08.2015 року на суму 2000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 №4191-VI встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір про надання юридичних послуг чи ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Однак позивачем не надано акту виконаних робіт щодо надання юридичних послуг адвокатом ОСОБА_7, а укладення договору і надання розрахунку, здійсненого в односторонньому порядку адвокатом, не є фактом його виконання. Відповідно суду неможливо встановити, яка саме робота була зроблена представником позивача, в якому обсязі і скільки часу було витрачено, що відповідно, унеможливлює встановити відповідність заявленої вартості правової допомоги.

Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 30.10.2014 (справа №Д/800/11/14).

Стосовно позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 23000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з цим, звертаючись до суду з такою вимогою позивач повинен був зазначити та довести: в чому полягає завдана йому моральна шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, вказати докази, якими це підтверджується, чого ним зроблено не було. Моральні страждання та переживання позивача належним чином не підтверджені.

Отже, оскільки позивачем не надано доказів завдання їй такої шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і такою шкодою, тому вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1-2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено в судовому засіданні правомірності звільнення позивача, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 254, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області №51/2015 від 06.08.2015 року про звільнення ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області.

Стягнути з ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2015 року по 19.10.2015 року в розмірі 4144,50 грн., за відрахуванням із такої суми зборів, обов'язкових платежів та виплаченої вихідної допомоги при звільненні.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді спеціаліста 1 категорії відділу освіти, молоді та спорту ОСОБА_4 районної державної адміністрації Хмельницької області та виплати їй середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1740,69 грн. підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 22 жовтня 2015 року

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1