Справа № 336/4627/15-а(2а/336/101/2015)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2015 року справа № 336/4627/15-а(2а/336/101/2015)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Білак С.В. Іванова С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2015 року у справі №336/4627/15-а(№2а/336/101/2015) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити дії ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати незаконною відмову Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити їй, як матері інваліда з дитинства, дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 Розділу ХУ Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та зобовязати відповідача призначити таку пенсію з 11 червня 2015 року. В обґрунтування позову зазначалось про те, що відмова відповідача не ґрунтується на законних підставах, оскільки положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій № 22-1 від 25.11.2005 року в частині можливості призначення дострокової пенсії лише тим матерям, діти яких могли бути визнані інвалідами до 6 років, суперечать пункту 3 Розділу ХУ Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», які не містять такої вимоги.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2015 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, адміністративний позов задоволено. Суд визнав незаконним рішення комісії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя № 48 від 15.06.2015 року про відмову у призначенні пенсії за віком та зобовязав відповідача призначити пенсію за віком відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11 червня 2015 року ( з часу звернення позивача із заявою про призначення пенсії ).

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. При прийнятті рішення за результатами розгляду апеляційної скарги апелянт просить суд апеляційної інстанції застосувати постанову Верховного Суду України від 27 травня 2014 року, в якій висловлена правова позиція щодо призначення дострокової пенсії відповідно до пункту 3 Розділу ХУ Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за умови наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. На думку позивача, суд в оскарженому рішенні дійшов правильного висновку про неправомірну відмову у призначенні дострокової пенсії за віком на підставі пункту 25 Порядку № 22-1 в неіснуючій редакції. Верховний Суд України у постанові, яку просить застосувати апелянт, розглядав правовідносини, які виникли під час дії пункту 25 Порядку № 22-1, отже правова позиція, викладена у зазначеній постанові, також не підлягає застосуванню.

Справа розглянута апеляційним судом відповідно до приписів статей 41, 197 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку з 24.02.1993 року у віці 7 років було визнано інвалідом дитинства, що підтверджується висновком ЛЛК № 129 від 10.06.2015року.(а.с. 15). 11.06.2015 року позивач звернулась до УПФУ у Шевченківському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення їй, як матері інваліда з дитинства, дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 Розділу ХУ Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Рішенням комісії по вирішенню спірних питань при призначенні та виплати пенсії №48 від 15.06.2015 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії із посиланням на наявність висновку ЛКК № 129 від 10.06.2015 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 не могла бути визнана інвалідом з дитинства до шестирічного віку. Вимога щодо обовязкової умови для призначення вказаної пенсії за обставин визнання дитини інвалідом після шести років наявність відповідного висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, міститься у пункті 25 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статтю 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якою передбачено право матерів інвалідів з дитинства, які виховували їх до восьмирічного віку, на пенсію за віком після досягнення 50 років, наявності стажу роботи не менше 15 років. Суд вказав, що позивач відповідає визначеним цим Законом критеріям, оскільки її дитині інвалідність призначена до досягнення восьмирічного віку, тому відмова у призначенні пенсії є протиправною. Також суд вказав на те, що відповідач у спірному Рішенні послався на пункт 25 Порядку, якого не існує, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяла нова редакція Порядку №22-1, затверджена постановою Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 року, яка набрала чинності 29.08.2014 року.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог, дійшла висновку про наступне.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яким визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом (№ 1058-ІУ). Згідно пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058-ІУ до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» не може вважатись правильним, оскільки, по-перше, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила призначити їй пенсію за віком відповідно до пункту 3 Розділу ХУ Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-УІ); по-друге, цей вид пенсії (як матері, інваліда з дитинства) не належить ні до пенсії за віком на пільгових умовах, ні до пенсії за вислугу років.

Таким чином, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-ІУ).

Відповідно до абз. 3 пункту 3 розділу XV Закону № 1058-ІУ тимчасово, до прийняття відповідного закону жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Аналізуючи зазначену норму, колегія суддів дійшла висновку про те, що законодавцем визначений перелік певних умов, за наявності яких особа має право на призначення дострокової пенсії, це: 1) особа має бути матірю інваліда з дитинства або дитини-інваліда; 2) яка виховувала дитину-інваліда або інваліда з дитинства до шестирічного віку; 3) досягла 50 років; 4) має не менше 15 років страхового стажу.

Слід зазначити, що національними законодавчими актами, що регулюють питання встановлення інвалідності, визначені поняття «дитина-інвалід» та «інвалід з дитинства». Дитиною-інвалідом є особа, віком до 18 років (повноліття), інвалідність яких та ступінь втрати працездатності встановлюється лікарсько-консультативними комісіями (Закон України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). В Законі України «Про охорону дитинства» визначено, що дитиною інвалідом є дитина зі стійким розладом організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги. Інвалідом з дитинства є особа, яка стала непрацездатною до початку трудової діяльності (з дня народження, в період навчання).

Обґрунтовуючи відмову зазначеним Рішенням, відповідач, як субєкт владних повноважень, послався на приписи п. 25 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року. Цим пунктом, який діяв до 29.08.2014 року, передбачалось, що визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком установи охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку надається висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто, до 29.08.2014 року мати дитини - інваліда і мати інваліда з дитинства мали надати при зверненні за призначенням дострокової пенсії один і той же документ - висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Після внесення змін постановою Правління Пенсійного фонду України №13-1 від 07.07.2014 року (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 31 липня 2014 р. за N 895/25672), що набрали чинності 28.08.2014 року, Порядок №22-1 викладено в новій редакції. Пунктом 2.18 Правил передбачено, що у разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

При прийнятті спірного Рішення 15.06.2015 року відповідачем не були враховані зазначені зміни і відмова у достроковому призначенні пенсії обґрунтована пунктом 25 Порядку № 22-1, який втратив чинність 29.08.2014 року. Крім того, не було враховано і те, що ОСОБА_2 статус дитини-інваліда отримала у віці 7 років з 24.02.1993 року, а інваліда з дитинства у віці 16 років з 27.12.2001 року, і на час звернення за достроковим призначенням пенсії позивач зверталась, як мати інваліда з дитинства.

Відповідач у спірному Рішенні обґрунтовував свою відмову недотриманням позивачем вимог п.25 Порядку №22-1. Проте, як зазначалось вище, вказаний пункт втратив чинність, що свідчить про невідповідність спірного Рішення національному законодавству. Крім того, відповідач у спірному Рішенні послався на редакцію пункту 3 Розділу ХУ Прикінцевих положень Закону України №1058-ІУ, який також втратив чинність у звязку із змінами, внесеними Законом України № 3668-УІ від 08.07.2011 року.

Отже, на думку колегії суддів, відмова відповідача у призначенні позивачу дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 Розділу ХУ Прикінцевих положень Закону України № 1058-ІУ із посиланням на пункт 25 Порядку №22-1 не може вважатись правомірною, тому спірне Рішення №48 від 15.06.2015 року підлягає скасуванню із зобовязанням відповідача призначити ОСОБА_1 вказаний вид пенсії з дати звернення з 11 червня 2015 року.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вказані приписи процесуального закону при прийнятті оскарженої постанови не дотримані, оскільки, по-перше, до спірних правовідносин помилково застосовані норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», замість норм Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»; по-друге, суд вийшов за межі позовних вимог, скасувавши Рішення відповідача №48, не обґрунтувавши, при цьому, таку необхідність, як це передбачено статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

За наведених вище підстав постанова суду першої інстанції не може вважатись законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вихід за межі позовних вимог необхідний з метою повного захисту прав позивача, оскільки відмова у призначенні пенсії оформлена відповідним Рішенням №48, яке має бути визнано протиправним, як це передбачено пунктом 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Відновлення порушення прав відбувається шляхом зобовязання відповідача, як субєкта владних повноважень, призначити позивачу дострокову пенсію на підставі пункту 3 Розділу ХУ Прикінцевих положень Закону України № 1058-ІУ, оскільки інші підстави, які би перешкоджали вчиненню відповідачем вказаних дій у спірному рішенні не зазначені.

Зважаючи на скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення адміністративного позову, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо доводів апелянта про необхідність застосування при розгляді апеляційної скарги постанови Верховного Суду України від 27.05.2014 року, колегія суддів зазначає, що за приписами статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів відступає від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27.05.2014 року з огляду на те, що в ній застосовані положення пункту 25 Порядку №22-1, який втратив чинність на час виникнення спірних правовідносин у цій справі.

Відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2015 року у справі №336/4627/15-а(№2а/336/101/2015) - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення комісії по вирішенню спірних питань при призначенні та виплати пенсії Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя №48 від 15.06.2015 року.

Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, дострокову пенсію за віком, відповідно до пункту 3 Розділу ХУ Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 11 червня 2015 року.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною та відповідно до частини 10 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Білак

Суддя: С.М. Іванов