Справа № 826/594/13-а
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 жовтня 2015 року № 826/594/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів: Кобилянського К.М., Федорчука А.Б. при секретарі судового засідання Непомнящій А.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Державної судової адміністрації України
до Державної виконавчої служби України
про скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Державна судова адміністрація України (далі по тексту - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України (далі по тексту - відповідач) про визнання незаконною та скасування постанови від 18 грудня 2012 року ВП № 9139539 про стягнення виконавчого збору.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від25 січня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2015 року адміністративну справу № 826/594/13-а прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 08 жовтня 2015 року.

У судовому засіданні 08 жовтня 2015 року представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що постановою Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 19 вересня 2008 року відкрито виконавче провадження № 9135716 з примусового виконання виконавчого листа Житомирського окружного адміністративного суду № 2-а-5026 від 29 серпня 2008 року про стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 87285,00 грн.

Вказаною постановою Боржнику (позивачу) було надано семиденний термін з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження для добровільного виконання рішення.

У подальшому, державним виконавцем прийнято вимогу від 04 грудня 2012 року № 630/5-6, в якій позивачу надано строк до 07 грудня 2012 року для повідомлення відділу та стягувача за вказаним вище виконавчим документом про стан виконання рішення суду з наданням підтверджуючих документів щодо його повного фактичного виконання та у разі не самостійного виконання боржником вказаного судового рішення повідомити КПКВ та рахунок (рахунки) Державної судової адміністрації України з якого (яких) можливо списати кошти згідно вказаного виконавчого документу у примусовому порядку.

Постановами Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 18 грудня 2015 року, на підставі заяви Стягувача про повернення виконавчого листа № 2-а-5026 без виконання, стягнено з боржника на користь держави виконавчого збору у розмірі 8728,50 грн., виконавчий лист повернуто без виконання.

Не погоджуючись із постановою Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 18 грудня 2015 року про стягнення виконавчого збору позивач звернувся до суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши встановлені обставини справи, колегія суддів Окружного адміністративного суду міста Києва зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби; державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження; у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

З аналізу вищезазначеної статті вбачається, що після завершення семиденного терміну, у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, починається примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно наданого журналу реєстрації вихідної кореспонденції (книга № 3) за 2008 рік, постанова про відкриття виконавчого провадження направлена позивачу 22 вересня 2008 року.

Разом з тим, доказів вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження ані матеріали справи ані матеріали виконавчого провадження не місять.

За загальновизначеним поняттям, строком, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначається роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року цього строку. Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку. Якщо закінчення строку, що визначається місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день.

Враховуючи відсутність доказів вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак і дати початку перебігу строку, посилання відповідача на сплив семиденного строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, є необґрунтованим.

Разом з тим, скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 січня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначила, що розглядаючи дану справу, суди попередніх інстанцій питання вчинення органом Державної виконавчої служби будь-яких дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа, виданого 29.08.2008р. Житомирським окружним адміністративним судом у справі №2-а-5026/07 (в межах виконавчого провадження ВП№9139539), не досліджували та не встановлювали.

Частиною 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" зазначено, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягується за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Зміст наведених норм дає підстави вважати, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника; виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015р. у справі №3-217гс14.

За змістом ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

При цьому, заходами примусового виконання рішень, відповідно до ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

В даному, матеріали виконавчого провадження не місять доказів вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення.

Відтак, враховуючи повернення виконавчого документу без виконання, з огляду на відсутність доказів отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак і відсутність доказів спливу семиденного строку для добровільного виконання рішення, та недоведеність вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, спірна постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (стаття 69 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність рішення у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Державної судової адміністрації України підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Державної судової адміністрації України задовольнити.

2. Визнати незаконною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 18 грудня 2015 року ВП № 9139539 про стягнення виконавчого зборку.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді: К.М. Кобилянський

А.Б. Федорчук