Справа № 1570/97/08
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1570/97/08
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2015 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення заборгованості з грошового забезпечення та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 або опзивач) до Військової частини НОМЕР_1 (надалі ВЧ НОМЕР_1 або відповідач), в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати йому заборгованості з грошового забезпечення за період служби з 29.12.2003р. по 30.03.2006р. у розмірі 59 805,84грн. неправомірною та стягнути з відповідача на його користь вищезазначену заборгованість, а також компенсацію моральної шкоди у розмірі 20 000грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2008 року адміністративний позов задоволено частково.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2010 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 червня 2012 року касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою позивач оскаржив її до Одеського адміністративного апеляційного суду, ухвалою якого апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

23.09.2015р. адміністративну справу №1570/97/08 прийнято до свого провадження суддею Одеського окружного адміністративного суду Токміловою Л.М.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що при звільненні його з військової служби, яку він проходив в період з 23.10.1992р. по 08.02.2007р., військова частина НОМЕР_1 , на грошовому забезпеченні якої він перебував, в порушення п.п. 1-4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не виплатила йому щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за період проходження служби. Також ОСОБА_1 зазначив, що постановою Суворовського районного суду м. Херсона по справі №2а-325/06 від 29.05.2006р., за ним визнано право на отримання збільшеного грошового забезпечення, надбавок, премій та підвищених допоміг, як передбачено п 2 Указу Президента України від 11.12.2001р. №1207/200. Однак відповідач до цього часу не виплатив йому зазначених в постанові суду додаткових видів грошового забезпечення. Крім того неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода у сумі 20 000грн., яка полягає у нервових і психологічних стражданнях, які він вимушено переживає.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях.

При цьому, в письмових запереченнях представник відповідача посилається на те, що позивачу збільшені види грошового забезпечення, передбачені Указом Президента України від 11.12.2001р. №1207/200, не встановлювалися, не нараховувалися та не виплачувалися. Тобто командир військової частини, будучи уповноваженим суб`єктом, не використав надане йому зазначеним Указом Президента України право на встановлення збільшених видів грошового забезпечення. Таким чином, заборгованість військової частини не виникала.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засіданні, встановивши відсутність необхідності заслуховувати свідків чи експерта, суд поставив на обговорення питання щодо можливості продовження розгляду справи в поряду письмового провадження.

Представники сторін проти продовження розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.

Відтак суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , в період з 03.10.1992р по 08.02.2007р. проходив кадрову військову службу і перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 (Т.1, а.с.7-8).

13.10.2006р. Наказом Генштабу-Головнокомандувача Збройних Сил України №338 ОСОБА_1 звільнено у запас у зв`язку зі скороченням штатів.

08.02.2007р. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №28 позивача виключено зі списків особового складу частини. (Т.1, а. с. 9).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за період проходження служби, звернувся із відповідним позовом до суду та постановою Суворовського районного суду М. Херсона від 29.05.2006р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано право ОСОБА_1 на отримання збільшеного грошового забезпечення, надбавок, премій та підвищених допомог, як передбачено пунктом 2 Указу Президента України від 11.12.2001 року №1207/2001 з 29 грудня 2003 року і до скасування; зобов`язано відповідача провести перерахунок грошового забезпечення і виплатити позивачу з 29.12.2003р. по 06.04.2006р.: посадового окладу, збільшеного на 50%; щомісячної надбавки за особливі умови проходження державної служби, складність, напруженість роботи - у розмірі 50% посадового окладу; щомісячної надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи - у розмірі 80 % посадового окладу; розміру премій, збільшеної на 20 відсотків розміру грошового забезпечення, що виплачується; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення - у розмірі -двомісячного грошового забезпечення (Т.1, а.с.14-15).

Вказана постанова набрала чинності та передана для виконання до Державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції м. Херсона. Проте, як вбачається з відповіді Головного управління юстиції у Херсонській області від 11.06.2008р., в зв`язку з відмовою відповідача виконати постанову суду від 29.05.2006р. у добровільному порядку після накладення на відповідача штрафних санкцій та в зв`язку з неможливістю виконати рішення суду без участі відповідача виконавче провадження було закінчено (Т1., а. с. 134).

Отже, станом на момент розгляду даної справи постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 29.05.2006р. не виконано.

Дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, якими врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам до загального стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 5 Закону України ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що правовою основою загального військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, інші закони України, а також нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання загального військового обов`язку, військової служби та статусу військовослужбовців.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей складається з цього Закону, інших актів законодавства України, а також військових статутів Збройних Сил України.

Згідно з ст. 9 цього ж Закону держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов військової служби. Порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Так оплата праці військовослужбовців на момент виникнення спірних правовідносин регулювалася спеціальним нормативно-правовим актом - Положенням про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 05 березня 2001 року N75 (надалі - Положення).

Відповідно до п. п. 1.1 та 1.2 цього Положення грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов військової служби. Воно складається з окладів грошового утримання та додаткових видів грошового забезпечення. До окладів грошового утримання належать оклади за військовим званням та посадові оклади. Додаткові види грошового забезпечення включають підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, одноразові й щомісячні винагороди, морське грошове забезпечення, матеріальні та грошові допомоги і премію.

Розміри окладів грошового утримання, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців встановлюються відповідно до вимог чинного законодавства України.

П. 1.3 Положення встановлено, що грошове забезпечення згідно з Положенням про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - Положення) виплачується військовослужбовцям: які займають посади* в органах військового управління, об`єднаннях, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) (* У цьому і наступних пунктах Положення маються на увазі посади військовослужбовців, передбачені штатами та штатними розписами, затвердженими в установленому порядку); які навчаються у військових навчальних закладах; які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників).

Згідно з п. 1.9 Положення грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, визначених у кошторисі доходів і видатків військової частини на грошове утримання військовослужбовців.

З аналізу норм Положення випливає, що Положенням не передбачалося підвищення грошового забезпечення юрисконсультам військових частин.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 11.12.2001 року № 1207/2001 „Про деякі заходи щодо зміцнення юридичних служб державних органів" (на який посилається позивач як на підставу для нарахування йому збільшеного грошового забезпечення) керівники державних органів (апаратів цих органів), виходячи з рівня кваліфікації, ступеня завантаженості та якості виконуваної роботи, можуть установлювати з 1 грудня 2001 року працівникам юридичних служб, до службових обов`язків яких входить здійснення правової експертизи нормативно-правових актів і проектів таких актів, підготовка і редагування нормативно-правових актів та їх візування як юриста чи виконавця: посадові оклади, збільшені на 50 відсотків; щомісячну надбавку за особливі умови проходження державної служби, складність, напруженість роботи - у розмірі до 50 відсотків посадового з урахуванням доплати за ранг; щомісячну надбавку за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи -у розмірі до 80 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг державного службовця; розмір премій, збільшений на 20 відсотків середнього розміру, що виплачується у відповідному державному органі (апараті цього органу); надбавку за почесне звання „Заслужений юрист України" - у розмірі 30 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг державного службовця; розміри матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення - у розмірі двомісячної заробітної плати.

Як вбачається зі змісту наведеної норми, виплата зазначених надбавок та премій передбачалася як право керівника за наявності обов`язкових умов, як то, - рівень кваліфікації, ступінь завантаженості та якість виконуваної роботи , установлювати їх при умові здійснення правової експертизи нормативно-правових актів і проектів таких актів, підготовка і редагування нормативно-правових актів та їх візування як юриста чи виконавця.

Відповідно до п. 3 зазначеного Указу фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Указу, забезпечується Кабінетом Міністрів України в межах коштів, передбачених у державному бюджеті на 2001 і наступні роки на утримання апарату державних органів.

Зі змісту вищевикладеного випливає, що встановлення збільшених посадових окладів, щомісячних надбавок, розмірів премій і матеріальної допомоги є правом керівників державних органів, а не їх обов`язком.

Крім того, як зазначено в преамбулі та п. 1 цього Указу, з метою підвищення рівня правового забезпечення діяльності органів державної влади та інших державних органів, поліпшення якості підготовки проектів нормативно-правових актів, стимулювання залучення до зазначеної діяльності висококваліфікованих фахівців постановляю: рекомендувати керівникам державних органів (апаратів цих органів) установити, що юридичні служби входять до складу зазначених органів (апаратів цих органів) як самостійні підрозділи і підпорядковуються безпосередньо керівникам цих органів (апаратів цих органів).

Таким чином, Указ Президента України від 11.12.2001 року № 1207/2001 „Про деякі заходи щодо зміцнення юридичних служб державних органів" (стаття 2 якого втратила чинність згідно з Указом Президента України від 30.03.2006 р. N 272/2006), носить рекомендаційний характер.

Також суд звертає увагу на те, що в пункті 2 Постанови Пленуму ВС України №13 від 24.12.1999р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Отже, оплата праці військовослужбовців регулюється спеціальним законодавством, зокрема Положенням про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №75 від 05.03.2001р., яким не передбачено підвищення грошового забезпечення юрисконсультам частин.

Відповідно до статті 67 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999р., командир полку (окремого батальйону) зобов`язаний керувати фінансовою діяльністю полку, розпоряджатися згідно із законодавством коштами, забезпечити ощадливе витрачання коштів у суворій відповідності із затвердженим кошторисом.

При цьому сторонами не надано до суду доказів, які б свідчили про встановлення командуванням військової частини НОМЕР_1 збільшеного грошового забезпечення ОСОБА_1 та передбачення відповідних витрат у кошторисі військової частини.

За таких умов суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Судові витрати розподілити відповідно до положень ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 69-72, 86, 94, 158-163, 167,186, 254, 267 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення заборгованості з грошового забезпечення та моральної шкоди, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.М. Токмілова