Справа № 2а-2447/11/2670
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2011-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 квітня 2011 року № 2а-2447/11/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Васильченко І.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві

треті особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», ОСОБА_1

про визнання бездіяльності протиправною, скасування постанови від 26.08.2010 року в частині, зобовязання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, треті особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною, скасування постанови від 26.08.2010 року в частині, зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова від 26.08.2010 року про відкриття виконавчого провадження в частині щодо накладення арешту на майно боржника, порушує права позивача як заставодержателя арештованого майна (транспортного засобу LAND ROVER). Крім того, позивач посилається на те, що відповідач, в порушення ст. 52 Закону «Про виконавче провадження»не повідомив позивача як заставодержателя про арешт майна, яке перебуває в заставі позивача. У звязку з наведеним позивач просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження в частині накладення арешту на майно боржника, а саме автомобіль марки LAND ROVER 2007 року випуску; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з транспортного засобу автомобіля марки LAND ROVER; зобовязати відповідача винести постанову про скасування арешту, накладеного на автомобіль марки LAND ROVER 2007 року випуску.

Відповідач в судовому засіданні 14.04.2011 року адміністративний позов визнав.

Третя особа 1 ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик»проти задоволення позову заперечила, надала письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог. Представник третьої особи зазначив, що Законом «Про заставу»встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Виконання забезпеченого заставою зобовязання може відбутись, в тому числі, за рішенням суду способом стягнення коштів з боржника, а не за рахунок заставленого майна, що автоматично припинить звернення стягнення на заставлене майно.

Третя особа 2 ОСОБА_1 в судове засідання 14.04.2011 року не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні 14.04.2011 року суд ухвалив перейти до розгляду справи у письмовому провадженні в порядку частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в судове засідання зявились не всі особи, що беруть участь в адміністративній справі та у суду відсутня потреба заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 26.08.2010 року ВП № 21037974 відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2969 виданого 02.08.2010 року Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 203506,70 грн. заборгованості за кредитним договором. Боржником у виконавчому проваджені виступає ОСОБА_1, а стягувачем ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик». Одночасно вказаною постановою накладний арешт на все майно, що належить ОСОБА_1.

Зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження направлена ОСОБА_1 (боржнику у виконавчому провадженні), ПАТ КБ «Хрещатик»(стягувачу у виконавчому провадженні), начальнику ДАІ та начальнику БТІ м. Києва, що підтверджується супровідним листом № 2886/10-29380 від 26.08.2010 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Позивач посилається на те, що майно боржника транспортний засіб автомобіль марки LAND ROVER 2007 року випуску, на яке державним виконавцем накладений арешт, перебуває в заставі у позивача.

Так, згідно договору застави від 30.08.2007 року, укладеного між ВАТ ВТБ Банк (далі заставодержателем) та ОСОБА_1 (далі заставодавцем), заставодавець передає в заставу заставодержателю рухоме майно транспортний засіб марки LAND ROVER, модель FREELANDE, 2007 року випуску, колір жовтий, шасі (кузов, рама) SALFA24B87H052947, реєстраційний № НОМЕР_1 (далі предмет застави), для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобовязань щодо повернення кредиту, сплати плати за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій, збитків та будь-яких інших платежів, розмір, термін та умови сплати і повернення яких встановлюються кредитним договором № 272А від 30.08.2007 року та будь-якими додатковими угодами до нього. Пунктом 9.4 вказаного договору встановлено, що заставодержатель має право у разі невиконання зобовязань за кредитним договором та/або за цим договором застави достроково стягувати суму кредиту та звернути стягнення на предмет застави. Звернення стягнення та реалізація предмету застави відбувається у порядку, визначеному заставодержателем, в тому числі, але не виключно на підставі виконавчого напису нотаріуса шляхом передачі заставодавцем заставодержателю у власність предмету застави або шляхом реалізації предмету застави заставодержателем (п. 10 договору застави).

Зазначений договір застави посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 30.08.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 2897.

Вказаний правочин зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 04.09.2007 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Позивач просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження в частині накладення арешту на автомобіль марки LAND ROVER, модель FREELANDE, 2007 року випуску та зобовязати відповідача скасувати арешт, звільнити майно автомобіль марки LAND ROVER з-під арешту.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на момент виникнення спірни правовідносин) примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. При цьому, за приписами ст. 59 вказаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення цього майна з-під арешту.

Наведені норми закону підлягають застосуванню саме у випадку виникнення спору щодо права власності на майно, яке було описане державним виконавцем, а у даній справі позов заявлено з інших правових підстав, відповідно, вирішенню підлягає питання щодо правомірності дій державного виконавця по винесенню постанови про відкриття виконавчого провадження та накаледння арешту на майно, яке перебуває в заставі у позивача.

Згідно із ст. 52 Закону України Про виконавче провадження, стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в порядку примусового виконання допускається лише у разі, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю та в разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів.

Таким чином, положення вказаної статті регламентують саме порядок та допустимість звернення стягнення на майно боржника в порядку примусового виконання, що згідно з приписами цієї статті допускає стягнення заставленого майна боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, лише у конкретно визначених випадках, та в свою чергу не забороняє здійснювати опис та накладати арешт на майно, що перебуває в заставі, в тому числі для забезпечення задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Право на заставлене майно, щодо якого проведено виконавчі дії по накладенню арешту у позивача виникло на підставі договору застави від 30.08.2007 року, що укладений для забезпечення виконання кредитного договору № 272А від 30.08.2007 року, тобто до винесення судового рішення про стягнення коштів з ОСОБА_1, виконання якого проводиться відповідачем.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про заставу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 1 статті 593 Цивільного кодексу України передбачено, що право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України Про заставу заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання.

Враховуючи вищезазначені обставини, виконання забезпеченого заставою зобовязання може відбутися, в тому числі, за рішенням суду способом стягнення коштів з боржника, а не за рахунок заставленого майна, що автоматично припинить звернення стягнення на заставлене майно.

Звернення стягнення на заставлене майно та звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з боржника є правами кредитора, які він може реалізовувати у будь-якому порядку. Звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обовязком заставодержателя.

Згідно приписів ст. 52 Закону України Про виконавче провадження про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Таким чином, звернення стягнення на майно ОСОБА_1, передане в заставу позивачу, за договором застави від 30.08.2007 року в примусовому порядку для задоволення вимог інших стягувачів, які не є заставодержателями є можливим, зокрема, у випадку припинення в подальшому права застави позивача, та в свою чергу допускається після повного задоволення вимог заставодержателя за рахунок коштів отриманих від реалізації заставленого майна.

Набуття заставодержателем права звернення на заставлене майно прямо кореспондується з правом заставодержателя звернутись до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту, оскільки в разі припинення права застави, майно що перебуває під арештом може бути використане для задоволення вимог інших кредиторів, а у випадку реалізації заставодержателем права звернення на заставлене майно виникає потреба у звільненні майна з-під арешту з необхідністю реалізації прав заставодержателя у відповідний спосіб.

Статтею 589 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За загальним правилом, визначеним у статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 590 ЦК України).

Суд звертає увагу, що кредитним договором № 272А, для забезпечення виконання якого укладений договір застави від 30.08.2007 року, встановлений строк виконання зобовязання до 30.08.2012 року.

Частина 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" передбачає можливість звернення стягнення на заставлене майно за виконавчим написом, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в силу положень ст. 52 Закону України Про виконавче провадженнядержавний виконавець зобовязаний повідомити заставодержателя та роз'яснити заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Виходячи з наведених положень закону та договору, враховуючи що станом на час звернення позивача з даним позовом до суду, останній не реалізував свого права звернення стягнення на заставлене майно згідно договору від 30.08.2007 року року, суд не вбачає порушення прав позивача, а також вважає, що відсутніми є підстави для задоволення вимог про звільнення заставленого майна з-під арешту, а здійснення арешту майна не позбавляє права заставодержателя на першочергове задоволення його вимог за рахунок заставленого майна.

За таких обставин, накладення арешту на майно згідно з постановою ВП № 21037974 від 26.08.2010 року узгоджується з вимогами чинного законодавства, є прямим обовязком органу виконавчої служби по вчиненню дій по виконанню судового рішення, прийнята постанова не є остаточним документом зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій та спрямованим на реалізацію заставленого майна.

Посилання позивача на незаконність прийнятої постанови державного виконавця, твердження про безпідставність її винесення є помилковими та такими, що спростовуються вищенаведеним.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Кампус Коттон клабщодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному звязку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із субєктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З огляду на наведене, керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 158-163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко