Справа № 541/192/15-а
Суддя: Гриб М. В.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
Справа № 541/192/15-а
№ провадження 2-а/541/65/2015
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі

головуючого судді Гриб М.В.,

при секретарі Непокупній Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миргородської міської ради Полтавської області про скасування рішення субєкта владних повноважень №6 від 19 грудня 2011 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок надання в оренду окремих елементів благоустрою комунальної власності для розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», з усіма послідуючими змінами та доповненнями, -

в с т а н о в и в :

27.01.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що рішенням чотирнадцятої сесії шостого скликання Миргородської міської ради Полтавської області №6 від 19.12.2011 року було затверджено «Тимчасове положення про порядок надання в оренду окремих елементів благоустрою комунальної власності для розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», яке згодом змінювалося та доповнювалося. При цьому позивачка посилалась на те, що згадане рішення відповідачем було прийнято в порушення закону та поза межами його повноважень. 16.07.2014 року згаданим рішенням відповідача було порушено її право продовжувати користуватися предметом оренди, визначеного договором №279, про надання в оренду окремого конструктивного елементу благоустрою комунальної власності, укладеного нею з Виконавчим комітетом Миргородської міської ради, а саме: покриттям вулиці Гоголя,98/6, площею 16.0 квадратних метрів. Тому позивачка просила визнати незаконним з моменту прийняття і скасувати повністю згадане рішення відповідача з усіма послідуючими його змінами та доповненнями і додатком №1.

В судовому засіданні позивачка підтримувала позовні вимоги, викладені в позовній заяві і просила задовольнити їх.

Представник відповідача, Миргородської міської ради Полтавської області, ОСОБА_2, позов не визнала. Вказувала на те, що оспорюване рішення було прийнято сесією Миргородської міської ради в межах своїх повноважень, у відповідності із чинним законодавством та ніяким чином не порушило прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду. А тому просила повністю відмовити в задоволенні її позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Закріплений у ч. 1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень, порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Слід зазначити, що наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого нормами закону щодо захисту прав і охоронюваних законом інтересів які порушені або оспорюються.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оскарження і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підтвердженні матеріалами справи, не доведені у судовому засіданні та такі, що не підлягають до задоволення.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих особами, які брали участь у справі доказів, встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Встановлено, що 19 грудня 2011 року рішенням №6 чотирнадцятої сесії Миргородської міської ради шостого скликання було затверджено Тимчасове положення про порядок надання в оренду окремих елементів благоустрою комунальної власності для розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Рішеннями сесії тієї ж ради від 22.11.2013 року, 30.12.2013 року до нього були внесені зміни та доповнення (а.с.19-26).

Відповідно згаданого Положення між виконавчим комітетом Миргородської міської ради(орендодавцем) та позивачкою ОСОБА_1М.(орендарем) 27.11.2013 року було укладено договір №279 про надання в оренду окремого конструктивного елементу благоустрою комунальної власності, за умовами якого орендодавець передав а орендар прийняв в строкове платне користування окремий конструктивний елемент благоустрою, покриття вулиці Гоголя, 98/6, площею 16,0 квадратних метрів, для здійснення торгівлі з тимчасової споруди на період з 01.11.2013 року по 01.04.2014 року.

Вказаний правочин був укладений сторонами відповідно вільного їх волевиявлення, правомірно, оскільки жодна сторона не оспорювала його правомірності і був повністю виконаний ними до збігу терміну його дії, а саме до 02.04.2014 року. Вказаних обставин не заперечувала і позивачка в своїй позовній заяві та в судовому засіданні. Ця обставина також підтверджується постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 року в справі №917/1640/2014 (а.с.221-222).

Із закінченням терміну дії договору від 27.11.2013 року було припинено і право позивачки продовжувати користуватися предметом оренди, визначеного договором №279., що також встановлено згаданою Постановою Господарського суду.

На правовідносини, які склалися між сторонами після закінчення згаданого договору, Положення, затверджене оспорюваним позивачкою рішенням, будь-яким чином не впливало. Норми вказаного Положення не були правовою підставою припинення права користування позивачкою предметом оренди.

Яким саме чином оспорюване позивачкою рішення 16.07.2014 року стало перешкоджати чи забороняти користуватися предметом оренди, або іншим чином порушувати її права та інтереси, позивачка ні в своїй позовній заяві, ні в судовому засіданні не зазначила. Порушень прав та інтересів позивачки оскаржуваним рішенням не встановлено і судом під час розгляду справи.

Задоволення позовних вимог позивачки шляхом скасування оскаржуваного нею рішення не відновить і не забезпечить її право (продовжувати користуватися предметом оренди), за захистом якого вона звернулася до суду із адміністративним позовом.

З огляду на те, що згідно ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень, суд повинен під час розгляду справи встановити чи має місце порушення прав позивача. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Оскільки судом встановлено, що рішенням відповідача № 6 від 19.12.2011 року прав, свобод чи інтересів позивачки порушено не було, то в задоволенні її вимог про визнання згаданого рішення незаконним та його скасування суд вважає необхідним відмовити.

Крім того, суд на виконання вимог ч.3 ст. 2 КАС України аналізуючи оспорюване позивачкою рішення №6 від 19.12.2011 року на предмет його законності та обґрунтованості виходить із наступного.

Відповідно до положень ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15 жовтня 1985 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування» від 15 липня 1997 року N 452/97-ВР головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим, центральним або регіональним органом, якщо це не передбачене законом.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

За змістом ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 143 Конституції України закріплено право територіальних громад міст безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є у комунальній власності.

Нормою статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (далі Закон 280), встановлено що сільські,селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

В силу положень ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом п.31 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Рада в межах своїх повноважень приймає відповідно до ч 1. ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною пятою ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Статтею 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що благоустрій населених пунктів, це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до обєктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, території загального користування, вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

В силу п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» підприємства установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобовязані утримувати в належному стані обєкти благоустрою(їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих обєктів територію.

За змістом ч.1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» елементами (частинами) обєктів благоустрою є, зокрема, покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів.

Відповідно до положень ч.2 ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» мала архітектурна форма- це елемент декоративного чи іншого оснащення обєкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать, зокрема, альтанки, павільйони, навіси, вуличні меблі (лавки, лави,столи). Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника обєкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

До переліку зазначених у п.1 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів належить: затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими субєктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання обєктів благоустрою.

Таким чином, виходячи зі змісту та аналізу вказаних правових норм, до компетенції органу місцевого самоврядування входить вирішення питання про надання елементів благоустрою в короткострокову оренду, в тому числі і встановлення порядку його надання, шляхом прийняття з цього приводу рішень та укладення на їх підставі відповідних договорів оренди для вказаних цілей.

При викладених обставинах суд вважає посилання позивачки на те, що оспорюване нею рішення було прийнято відповідачем без наданих йому на це відповідних повноважень, суд вважає безпідставним.

Суд не може прийняти до уваги і посилання позивачки на те, що оспорюване нею рішення сесії Миргородської міської ради суперечить нормам земельного законодавства, оскільки Положення, яке затверджене зазначеним рішенням, не регулює і не встановлює будь-яких норм чи правил, передачі в оренду земельних ділянок, а обєктом його регулювання є порядок надання в оренду окремих елементів благоустрою комунальної власності, до переліку яких у зазначеному Положенні обєкти земельних відносин не віднесені(а.с.23-24).

Посилання позивачки на те, що відповідачем з нею фактично укладалися удавані правочини, суд не приймає до уваги, оскільки згадані правочини не є предметом адміністративного спору.

Отже суд вважає рішення чотирнадцятої сесії шостого скликання Миргородської міської ради Полтавської області №6 від 19.12.2011 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок надання в оренду окремих елементів благоустрою комунальної власності для розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» з усіма послідуючим змінами та доповненнями і додатком №1 таким, що прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, розсудливо та з дотриманням принципу рівності перед законом, а відтак відсутні правові підстави для його скасування.

З огляду на викладене суд вважає позовні вимоги позивачки безпідставними та необгрунтованими, а отже і з цих підстав суд також вважає необхідним відмовити у задоволенні її позову.

Керуючись ст. ст. 2, 5-14, 69-71, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 19,140, 142-143 Конституції України, ст.ст.26,60,73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 1, 5, 10, 13, 20, 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постановаможе бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_3