Справа № 810/1727/15
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року 810/1727/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скрипки І.М., секретар судового засідання Приходько Н.І., за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Поліське лісове господарство» до Вишгородської об'єднаної державної фінансової інспекції в Київській області про визнання протиправною вимоги у частині,

в с т а н о в и в:

22 квітня 2015 року до Київського окружного адміністративного суду звернулось Державне підприємство «Поліське лісове господарство» (ДП «Поліське лісове господарство», підприємство) із позовом до Вишгородської об'єднаної державної фінансової інспекції в Київській області (Вишгородська обєднана держфінінспекція, Інспекція, орган фінансового контролю).

Просили, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 12 травня 2015 року, визнати протиправним пункт 2 вимоги від 1 квітня 2015 року про вказівку на необхідність усунути виявлене ревізією порушення та забезпечити відшкодування коштів у сумі 103864,08 гривень, недоотриманих від реалізації лісопродукції, проведеної всупереч пункту 1.5 Положення, затвердженого наказом Держкомлісгоспу від 19 лютого 2007 року №42, за ціною нижчою від аукціонної.

Зазначали, що пункт 2 вимоги від 1 квітня 2015 року є необґрунтованим та безпідставним. Стверджували правомірність дій підприємства щодо реалізації лісопродукції. Вказували, що з метою недопущення втрат якості деревини при тривалому зберіганні, що призвело б до зниження попиту на продукцію та значного зменшення її вартості, щоб не довести підприємство до банкрутства та не допустити фінансових втрат, спаду виробництва, втрат технічної якості деревини, - підприємство змушене було реалізовувати лісопродукцію згідно прейскурантних цін не нижче собівартості з урахуванням затрат, прибутку та рентабельності. Наголошували, що відповідачем при виставленні вимоги у оскаржуваній частині не враховувалися положення Господарського кодексу України, Закону України «Про ціни і ціноутворення», Методичних рекомендацій з формування собівартості продукції (робіт, послуг) на підприємствах, що належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, затверджених наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 14 травня 2013 року №124, Статуту позивача, стосовно чинників для формування ціни реалізації товару у договірних відносинах і повноважень підприємства щодо цього.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позову не визнала, просила відмовити у його задоволенні, стверджувала, у тому числі і в письмових поясненнях, що виявлені у ході перевірки порушення належним чином відображені в Акті ревізії і є підставою для предявлення відповідної вимоги. Вказувала, що ДП «Поліське лісове господарство» реалізовувало за період, який перевірявся, необроблену деревину по прямим договорам за цінами, нижчими від тих, що склалися на останньому аукціоні, чим порушило пункт 1.5 Положення про організацію та проведення аукціонів з продажу необробленої деревини, затвердженого наказом Державного комітету лісового господарства України від 19 лютого 2007 року №42. Стверджувала, що таке порушення призвело до втрати підприємством доходів на суму зазначену Інспекцією належною до відшкодування.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши інші докази, зокрема, письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, Державне підприємство «Поліське лісове господарство» є юридичною особою, зареєстроване 21 січня 1992 року; видами його діяльності є: лісівництво та інша діяльність у лісовому господарстві, лісозаготівлі, надання допоміжних послуг у лісовому господарстві, лісопильне та стругальне виробництво, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, вантажний автомобільний транспорт, будівництво житлових і нежитлових будівель.

Судом зясовано, що на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року у справі №1-«кс»/522/742/15 (т.1 а.с.31-32), ухвали того ж суду від 23 лютого 2015 року у справі №1-«кс»/522/3135/15 (т.1 а.с.34), згідно доручення Держфінінспекції в Київській області від 2 січня 2015 року №10-25-14-14/640 та направлення на проведення ревізії, виданого начальником Вишгородської обєднаної держфінінспекції від 10 лютого 2015 року №16 (т.1 а.с.33), у період з 11 лютого 2015 року по 3 березня 2015 року проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Поліське лісове господарство» за 2013-2014 роки.

За результатами ревізії складено Акт від 11 березня 2015 року №17-11/4 (т.1 а.с.38-60), у висновках якого, зокрема, констатовано факт реалізації позивачем лісопродукції за заниженими цінами протягом періоду з 1 січня 2014 року по 1 січня 2015 року на загальну суму 103864,08 грн., в тому числі за 2013рік - на 29213,81 грн., за 2014 рік - на 74650,27 гривень (т.1 а.с.51).

Такі твердження обґрунтовані тим, що ревізією правильності застосування цін на лісопродукцію, яка реалізується на внутрішньому ринку по прямих договорах, проведеною суцільним порядком шляхом співставлення даних рахунків-фактур, товарно-транспортних накладних, витягів з підсумкового протоколу продажу лотів на загальних аукціонних торгах з продажу ресурсу необробленої деревини Київського ОУЛМГ Держкомлісгоспу України за 2013-2014 роки, встановлено, що у період з 1 січня 2013 року по 1 січня 2015 року у ДП «Поліське лісове господарство» мали місце випадки реалізації окремих видів лісопродукції покупцям за цінами, нижчими від тих, які склалися на останньому аукціоні (в 2013 році - ПАТ «Корост.з-д МДФ», ПП «Соколине Полісся», ПП «Ушакова О.T.», TOB «Поліссяліспром», в 2014 році - ТОВ «Л-Транс», ПрАТ «Коростенський з-д МДФ», ПП «Нове село», ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ТОВ «Альтернативна анергія», ПП «Метра-К»).

Вказано, що зазначене є порушенням вимог частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, пункту 1.5 Положення про організацію та проведення аукціонів з продажу необробленої деревини, затвердженого наказом Державного комітету лісового господарства України від 19 лютого 2007 року №42 та зареєстрованого в Мінюсті України 26 лютого 2007 року за №164/13431, що призвело до реалізації ДП «Поліське лісове господарство» лісопродукції за заниженими цінами на загальну суму 103864,08 грн., в тому числі за 2013рік - на суму 29213,81 грн., за 2014 рік - на суму 74650,27 грн. (т.1 а.с.46-47).

18 березня 2015 року ДП «Поліське лісове господарство» подано заперечення на Акт ревізії №17-11/4 від 11 березня 2015 року (т.1 а.с.61-66).

31 березня 2015 року Вишгородською об'єднаною державною фінансовою інспекцією листом №17-14/582 направлено затверджені висновки на заперечення щодо Акта ревізії від 11 березня 2015 року (т.1 а.с.67-71). У таких висновках вказано, що заперечення підприємства Інспекцією не прийняті.

1 квітня 2015 року відповідач направив директору ДП «Поліське лісове господарство» лист-вимогу №17-14/583 про усунення порушень, виявлених позаплановою ревізією фінансово-господарської діяльності ДП «Поліське лісове господарство» (т.1 а.с.72-73).

Так, у пункті 2 названої вимоги зазначено про необхідність усунення позивачем виявленого ревізією порушення та забезпечення відшкодування коштів, недоотриманих від реалізації лісопродукції, проведеної всупереч вимог пункту 1.5 Положення, затвердженого наказом Держкомлісгоспу від 19 лютого 2007 року №42, за ціною нижчою від аукціонної, на загальну суму 103864,08 гривень.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що у випадках, коли певний сортимент деревини не користується попитом і не реалізується по розрахованих цінах для аукціону, лісгосп самостійно понижує такий коефіцієнт, а коли сортимент дуже користується попитом - підвищує коефіцієнт до відповідного розміру. Наголошував, що ціна визначається виходячи з кон'юнктури ринку, якості та споживчих властивостей продукції. Підкреслював, що державне регулювання цін не розповсюджується на реалізацію необробленої деревини, у звязку з чим застосовуються вільні ціни. Вказував, що в 2013 році підприємство згідно розрахункової лісосіки заготовило від всіх видів рубок 37969 куб.м. ліквідної деревини, на аукціон було виставлено 15280 куб.м. деревини, з них викуплено лише 5410 куб.м. деревини, на решту лісопродукції попит на аукціонних торгах був відсутнім. Аналогічно, в 2014 році згідно лісорубних квитків заготовлено 53124 куб.м. ліквідної деревини, з них на аукціоні замовлено всього 7075 куб.м., а викуплено - 3633,8 куб.м. Звертав увагу, що як в 2013 році, так і в 2014 році на аукціонах замовлялось не більше 30% від виставленої деревини, а викуплялося ще менше. Наголошував, що підприємство перебувало у критичному стані і з метою уникнення перетворення деревини відповідного сорту на безсортову продукцію, єдиним можливим способом захисту від неможливості подальшого використання був її продаж за економічно вигідними цінами. Підкреслював на необхідності, у випадку, який розглядається, врахування норм Цивільного і Господарського кодексів України, договірного характеру відносин підприємства з контрагентами-покупцями, неможливості зміни умов вже виконаних договорів, помилковості, у ситуації, яка склалася, застосування терміну «шкода» замість поняття «упущена вигода», а також псевдовиконання вимоги у частині відшкодування коштів, оскільки буде мати місце переведення відповідних сум з одного рахунку позивача на інший тощо.

У судовому засіданні 22 липня 2015 року за клопотанням позивача було допитано у якості свідків ОСОБА_6 головного бухгалтера підприємства; а також ОСОБА_7 на час судового розгляду справи заступника директора ДП «Поліське лісове господарство», а на час проведення названої вище ревізії директора такого підприємства.

ОСОБА_6 повідомила, що, з метою уникнення збитків, ДП «Поліське лісове господарство» у 2013-2014 роках укладало прямі договори щодо реалізації необробленої деревини, яка не була продана на аукціонах, згідно прейскуранта не нижче собівартості.

ОСОБА_7 зазначив, що у 2013-2014 роках попит на сировину був відсутній, при цьому, підприємство було зобовязано виконати норму заготівлі деревини відповідно до затвердженої виробничої програми. Звертав увагу на відсутність у підприємства обігових коштів, а також на неможливості зупинки виробництва і неможливості заготовляти обсяг деревини менше за встановлену Державним агентством лісових ресурсів України норму. Пояснив, що реалізація деревини по прямим договорам у цьому випадку була вимушеним заходом із метою недопущення банкрутства підприємства, вказав, що подібна ситуація мала місце на ДП «Поліське лісове господарство» у 2008 році і тоді позивач не проводив продажу деревини за цінами нижчими за аукціонні, що призвело до збитків підприємства і великої заборгованості по заробітній платі працівникам. Також повідомив, що необхідно враховувати споживчі властивості відповідної продукції, зокрема те, що у звязку із простоєм якісні характеристики деревини знижуються і вона взагалі не зможе використовуватися, а, відповідно, продаватися. Підкреслював, що дії по реалізації деревини по прямим договорам вчинялися саме з метою уникнення збитків, при цьому ДП «Поліське лісове господарство» у 2013-2014 роках отримало прибуток за результатами своєї діяльності, не мало заборгованості з заробітної плати, податків, зборів тощо.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

Як закріплено у Положенні про Державну фінансову інспекцію України, затвердженому указом Президента України від 23 квітня 2011 року №499/2011 (Положення №499/2011), Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення №499/2011).

За правилами пункту 6 Положення №499/2011 Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, предявляти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обовязкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням №499/2011 передбачено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави (підпункт 4 пункту 4).

За змістом статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» №2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Таким чином, органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (стаття 10 Закону №2939-ХІІ).

Отже, вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що ж до відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Суд звертає увагу, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує пункт 2 вимоги №17-14/583 від 1 квітня 2015 року, яким Інспекція зобовязала ДП «Поліське лісове господарство» усунути виявлене ревізією порушення та забезпечити відшкодування коштів, недоотриманих від реалізації лісопродукції, проведеної всупереч вимог пункту 1.5 Положення затвердженого наказом Держкомлісгоспу від 19 лютого 2007 року №42, за ціною нижчою від аукціонної, на загальну суму 103864,08 гривень. При цьому, представник відповідача у судовому засіданні повідомила, що під усуненням порушення мається на увазі саме відшкодування коштів у сумі 103864,08 грн. Тобто, Інспекція у оскаржуваній частині вимоги вказує на виявлені збитки та їхній розмір, які стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, при цьому правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2014 року у справі №21-40а14 (т.1 а.с.228-231), від 13 травня 2014 року у справі №21-89а14, від 18 вересня 2014 року у справі №21-332а14, від 14 жовтня 2014 року у справі №21-439а14 (т.1 а.с.223-227).

За приписами частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову саме у звязку із тим, що вимога про відшкодування шкоди не є обовязковою до виконання підконтрольною установою і за допомогою неї неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки, і, відповідно, не породжує прав чи обов'язків для позивача; а питання правомірності і правильності визначення шкоди (збитків) повинно розглядатися у межах справи за позовом органу державного фінансового контролю до підконтрольної установи про стягнення збитків. Такий висновок узгоджується із практикою Верховного Суду України у названих вище судових рішеннях цього суду.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За викладеного вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною другою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідачі не надали суду доказів понесення ними судових витрат, тому підстави для присудження на їх користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 128, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 22 жовтня 2015 р.