Справа № 22-а-23714/11
Суддя: Матвієнко Ю. О.
Дата ухвалення: 2011-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Волохова Л.А.,

суддів Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою управління праці та соціального захисту населення Іванківської райдержадміністрації на рішення Іванківського районного суду Київської області від 24 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до управління праці та соціального захисту населення Іванівської райдержадміністрації про визнання неправомірними дій та стягнення недоотриманих сум,

В С Т А Н О В И Л А:

11.06.2010 року позивачі звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вони є потерпілими внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 1-ої категорії та являються інвалідами 2-ої групи захворювання, пов»язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи, і відповідно до ст.ст.37, 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, та на щомісячну грошову допомогу у звязку з обмеженням споживання продуктів місцевого виробництва та особистого господарства - зоні посиленого радіологічного контролю 30% від мінімальної заробітної плати, ОСОБА_5 які проживають на території посиленого радіологічного контролю мають право на щомісячну грошову допомогу 40% мінімальної заробітної плати.

Натомість відповідачем у 2007-2010 роках позивачам виплачено вказані допомоги у значно нижчому розмірі. На підставі викладеного просили суд визнати дії відповідача неправомірними, стягнути з відповідача недоотримані суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 2009 роки, та недоотримані суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 роки, та недоотримані кошти у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства за 2007 рік.

Рішенням Іванівського районного суду Київської області від 24 червня 2010 року позов задоволено частково.

Визнано дії відповідача неправомірними.

Стягнуто з Управління праці і соціального захисту населення Іванівської райдержадміністрації: недоотриману суму одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 2009 роки на користь ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, виходячи з розміру 5 мінімальних заробітних плат на момент виплат, з відрахуванням виплачених сум; недоплачені суми щомісячної грошової допомоги у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого господарства за період з 11.06.2007 року : на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, виходячи з розміру 30% мінімальної заробітної плати щомісяця кожному, на користь ОСОБА_4,ОСОБА_5, виходячи з розміру 30% мінімальної заробітної плати щомісяця кожному.

Інші позовні вимоги залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі є особами постраждалими внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 1-ої категорії та являється інвалідами 2-ої групи внаслідок захворювання, пов»язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам 2-ої групи в розмірі п»яти мінімальних заробітних плат.

Згідно ст. 37 вказаного закону позивачам, як особам ,які проживають на території посиленого радіологічного контролю має виплачуватися щомісячна грошова допомога з звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у розмірі 30% від мінімальної заробітної плати, особам , що проживають на території добровільного гарантованого відселення 40% від мінімальної заробітної плати.

Однак відповідачем у 2008-2010 роках щорічна допомога на оздоровлення нараховувалася та виплачувалася позивачу на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім»ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов»язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Висновок суду першої інстанції про порушення прав та законних інтересів позивача при нарахуванні та виплаті йому щорічної одноразової допомоги на оздоровлення відповідачем на підставі постанови КМУ від 12 липня 2005 року № 562 та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» є правильним, і з ним погоджується колегія суддів, з наступних підстав.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, виходячи із пріоритетності Законів України над підзаконними нормативно-правовими актами, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, дійшов правильного висновку, що при вирішенні даного спору необхідно застосовувати положення ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що виплата позивачу щорічної грошової допомоги на оздоровлення повинна проводитися на підставі постанови КМУ від 12 липня 2005 року № 562 та Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» є необгрунтованими, оскільки на підставі ст.ст. 62, 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Кабінету Міністрів України надано право проводити лише роз»яснення порядку застосування цього Закону та підвищувати розміри доплат, пенсій і компенсацій, передбачених цим Законом, відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, але не зменшувати їх та встановлювати у твердій сумі, що не відповідає Закону.

Таким чином колегія суддів вважає, що виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у 2008-2009 роках виплата такої допомоги здійснювалась відповідачем із порушенням спеціального законодавства, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10/рп було визнано неконституційним внесення змін Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема до ст. 48 цього Закону.

Тому правильними є висновки суду першої інстанції щодо протиправності виплати відповідачем допомоги у розмірах, встановлених не Законом № 796-ХІІ, а підзаконним нормативним актом, оскільки такі дії призвели до істотного звуження прав позивача, що суперечить змісту ст. 22 Конституції України, в якій зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При таких обставинах, коли судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205 КАС України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Іванківської райдержадміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 24 червня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: