Справа № 826/8247/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/8247/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 жовтня 2015 року № 826/8247/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «РРС Комунікації»

до

державної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Справу №826/8247/15 розглянуто в письмовому провадженні, згідно з приписами частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «РРС Комунікації» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» за період з 01.07.2014 по 31.07.2014.

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю «РРС Комунікації» пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за липень 2014 року на загальну суму 232 421,00 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з акту перевірки державної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 04.12.2014 №38/1-22-03/37414393, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між товариством з обмеженою відповідальністю «РРС Комунікації» та товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» за договорами від 08.01.2014 №РК14-08/14 та від 08.01.2014 №РК14/08/14.

З матеріалів справи вбачається, що між товариством з обмеженою відповідальністю «РРС Комунікації» (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» (виконавець) укладено договір від 08.01.2014 №РК14-08/14, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов’язання надати послуги з підвищення експлуатаційної надійності обладнання що використовується у сфері ІТ технологій та інші, відповідно до Додатку №1.

На підтвердження виконання умов вищезазначеного договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору від 08.01.2014 №РК14-08/14; додатку до договору від 08.01.2014 №РК14-08/14; рахунків-фактур за відповідні періоди; актів здачі-прийняття робіт за відповідні періоди; податкових накладних за відповідні періоди.

Також, між товариством з обмеженою відповідальністю «РРС Комунікації» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» (постачальник) укладено договір поставки від 08.01.2014 №РК14/08/14, відповідно до якого постачальник зобов’язується передати у власність покупцеві товар відповідно до накладної, де міститься повна інформація про товар (назва, кількість, ціна за одиницю, загальна вартість товару), а покупець зобов’язується прийняти та здійснити оплату на умовах цього договору.

На підтвердження виконання умов вищезазначеного договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору поставки від 08.01.2014 №РК14/08/14; додаткових угод до договору від 08.01.2014 №РК14/08/14; видаткових накладних за відповідні періоди; рахунків-фактур за відповідні періоди; податкових накладних за відповідні періоди.

Окрім того, на підтвердження виконання позивачем укладених з товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» договорів від 08.01.2014 №РК14-08/14 та від 08.01.2014 №РК14/08/14, останнім надано копію договору, укладеного з приватним підприємством «Атум Груп» про транспортне експедирування від 01.12.2013 №013/01.12-ТК та копії товарно-транспортних накладних за відповідні періоди.

Водночас, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд погоджується з висновками контролюючого органу щодо нереальності (безтоварності) фінансово-господарських операцій позивача з товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» за перевіряємий період, з огляду на таке.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копії видаткових накладних та актів здачі-прийняття робіт, складених за результатами досліджуваних операцій, останні в якості підстави для складання містять посилання на рахунки-фактури, які, в свою чергу, не містять посилань на договори від 08.01.2014 №РК14-08/14 та від 08.01.2014 №РК14/08/14, що не дає змоги встановити зв'язок вказаних договорів з видатковими накладними та актами здачі-прийняття робіт.

Також, у відповідності до наявних у матеріалах справи копій податкових накладних, в якості підстав складання останніх зазначено або договір поставки від 01.07.2014, від 03.07.2014, від 04.07.2014, від 07.07.2014, від 09.07.2014, від 11.07.2014, від 14.07.2014, від 15.07.2014, від 21.07.2014, або усний договір про надання послуг (рахунок-фактура) без зазначення номеру останнього.

При цьому, згідно наявної у матеріалах справи копії виписки з банківського рахунку позивача, грошові кошти перераховані товариству з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі» в якості оплати за телекомунікаційні послуги на підставі рахунків від 27.02.2014 №022711, від 03.03.2014 №030311, №030312, від 04.03.2014 №030441, від 05.03.2014 №030514, №030515, від 06.03.2014 №0306513, від 24.02.2014 №022419, від 25.02.2014 №022514, від 24.02.2014 №022417, копії яких позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано, а також не зазначено причин неможливості їхнього подання, з урахуванням того, що період складання вказаних рахунків, на підставі яких здійснювалася оплата телекомунікаційних послуг, не охоплений перевіряємим періодом.

Крім того, суд звертає увагу, що наявні у матеріалах справи докази, надані позивачем в обґрунтування наявності в останнього ділової мети за результатами фінансово-господарських операцій з товариством з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі», не спростовують висновків суду щодо нереальності (безтоварності) досліджуваних операцій, оскільки дослідженню у даній адміністративній справі підлягають саме фінансово-господарські операції між позивачем та товариству з обмеженою відповідальністю «Джі-Ес-Сі», за наслідками яких позивачем сформовані дані свого податкового обліку в липні 2014 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за наслідками відмови у задоволенні позову, суд наголошує на наступному.

Згідно з частиною першою статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з приписами статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, яка діяла станом на момент звернення з даним позовом до суду. за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру судовий збір становить 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати. Під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Враховуючи сплачену позивачем при зверненні до суду суму судового збору у розмірі 487,20 грн., з позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі у розмірі 4 384,80 грн. (4 872 грн. – 487,20 грн.).

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.