Справа № 826/11668/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 жовтня 2015 року № 826/11668/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Державного підприємства "Український центр механізації колійних робіт"
до Державної фінансової інспекції в м. Києві, треті особи без самостійних вимог на предмет спру: державне підприємство «Придніпровська залізниця», дочірнє підприємство «Автомоторс»
про визнання незаконними пункт вимоги від 29.04.2015 №26-08-14-14/4235

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Український центр механізації колійних робіт» звернувся до суду з позовом до Державної фінансової інспекції у м. Києві, треті особи без самостійних вимог на предмет спру: державне підприємство «Придніпровська залізниця», дочірнє підприємство «Автомоторс» про визнання протиправними та скасування пунктів 4, 9, 10, 12, 14 вимоги від 29.04.2015 №26-08-14-14/4235.

Позов обґрунтовано тим, що вимога від 29.04.2015 №26-08-14-14/4235 в оскаржуваній частині є безпідставною, необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Відповідач заперечував проти замовлення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Третя особа - державне підприємство «Придніпровська залізниця» - надала суду письмові пояснення в яких наполягала на задоволенні позову в частині, проте явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового вирішення справи.

Представник третьої особи - дочірнього підприємства «Автомоторс» - в судовому засіданні також наполягала на задоволенні позову в частині.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у різі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що третя особа належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання в судове засідання не прибула, а також з огляду на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною фінансовою інспекцією в місті Києві відповідно до п. 1.2.3.1 Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ у м. Києві за І квартал 2015 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності у Державному підприємстві «Український центр механізації колійних робіт» за період з 01.07.2012 по завершений місяць 2015 року, якою встановлено ряд порушень, що відображені в акті ревізії від 26.03.2015 №08-30/519 (далі - акт ревізії).

На підставі акту ревізії відповідачем прийнято вимогу від 19.04.2015 №26-08-14-14/4235 (далі - вимога), відповідно до якої позивача зобов'язано наступне.

Відповідно до п. 4 вимоги ревізією правильності застосування коефіцієнтів врахованих в актах виконаних робіт за 2014 рік по договорам від 01.06.2009 № ПР/БМЕС-091014/НЮдч/УЦМКР/ВЦМКРв-09155, від 05.08.2011 № ПР/БМЕС-111244/НЮдч/УЦМКР/ВЦМКРв-11202 укладеним з відокремленим структурним підрозділом «Запорізьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» встановлено, що порушення п. 1.1, п. 1.2 ДСТУ Б Д.1.1.-1:2013 Національний стандарт України «Правила визначення вартості будівництва», п. 3 Таблиці Е.1 ДСТУ-Н Б. Д.1.1-3:2013 «Настанова щодо визначення загально виробничих і адміністративних витрат та прибутку у вартості виробництва», п. 5 Проекту організації будівництва (10818-ПОБ) п. 1.3.1, 3.3.12 ДБН Д.1.1-1-200, п. 1.1, 1.2 ДБН Д.1.1-2-99 «Вказівки щодо застосування ресурсних елементів кошторисних норм на будівельні роботи» та завищено вартість робіт на загальну суму 93,40 тис грн.. Для усунення вказаного порушення законодавства запропоновано відобразити дебіторську заборгованість перед відокремленим структурним підрозділом «Запорізьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» підприємству та відшкодувати матеріальну шкоду (збитки) на суму 93,40 тис грн. в порядку та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно п. 9 вимоги в порушення ст 509, ч. 1 ст. 611 та глави 19 Цивільного кодексу України, ст 2018 Господарського кодексу України позивачем не у повному обсязі проведено претензійно-правову роботу по ТОВ «Олео Тузл» на суму 36,0 тис грн., претензійно-правова робота по стягненню заборгованості з ТОВ «ТЕТАН» та громадянина ОСОБА_1 позивачем не проводилась. Для усунення вказаного порушення позивачу необхідно відобразити дебіторську заборгованість перед громадянином ОСОБА_1, стягнути з ТОВ «Олео Туз», ТОВ «ТЕТАН» та громадянина ОСОБА_1 кошти на загальну суму 42,05 грн. В іншому випадку стягнути з винних осіб в порядку ст. 130-136 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 10 Вимоги в ході зустрічної звірки проведеної у ДП «Автомоторз» в порушення п. 1.1 договорів, ст 903 Цивільного кодексу України позивачем відшкодовано добових витрат та витрат на проживання працівників ДП «Автомоторс» не передбачених договорами від 20.12.2011 № УЦМКР/Гмв-11297, від 30.01.2013 № УЦМКР/Гмв-13020 та від 16.01.2014 № УЦМКР/Гмв-1400 на загальну суму 168,28 тис грн. Для усунення вказаного порушення законодавства запропоновано відобразити дебіторську заборгованість та відшкодувати матеріальну шкоду (збитки) на загальну суму 168,28 тис. грн.

Згідно п. 12 вимоги ревізією встановлено, що колишнім директором Державного підприємства «Український центр механізації колійних робіт» в порушення умов договору про надання безпроцентної позики від 03.02.2006 №2/06 укладеного з громадянином ОСОБА_2, а саме не забезпечено здійснення позичальником застави на користь позикодавця придбаного за рахунок позики житла протягом двох місяців та не забезпечено дострокове повернення позики у зв'язку з припиненням дії строкового трудового договору з зазначеною особою протягом трьох місяців з дати звільнення, чим допущено страту боржника. Для усунення порушення запропоновано стягнути з громадянина ОСОБА_2 кошти на загальну суму 315,00 тис грн. В іншому випадку стягнути з винних осіб в порядку ст. 130.136 Кодексу законів про працю України кошти у вказаній сумі.

Пунктом 14 вимоги позивачу запропоновано відшкодувати матеріальну шкоду на суму 11,42 тис грн. яка виникла у зв'язку з порушенням п. 3.2.1 Норм витрат палива та магістральних матеріалів на автомобільному транспорті затверджених наказом Мінтрансу України від 10.02.1998 №43, п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1998 №88 позивачем зайво списано пального на транспортні засоби.

З системного аналізу викладеного вбачається, що в оскаржуваній частині вимога вказує на виявлені збитки на зазначену суму.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно пункту 1 Положення про Державну фінансову інспекцію України (далі - Положення), затверджену указом Президента України від 23.04.2011 №499/2011, Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Положення Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства.

Підпунктом 15 пункту 6 Положення визначено, що Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.04.2014 №21-40а14, від 13.05.2014 №21-89а14, від 20.05.2014 №21-93а14, від 20.01.2015 №21-601а14.

Частина перша статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З огляду на те, що оскаржуваний пункт вимоги стосуються відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, в той час як вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги і не є обов'язковими до виконання, суд зазначає, що останні не несуть юридичного наслідків для позивача, а тому не порушують його прав та інтересів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржені пункти вимоги від 29.04.2015 №26-08-14-14/4235 щодо відшкодування збитків, завданих зазначеними порушеннями, в установленому законодавством порядку не є обов'язковим для виконання позивачем, а правильність їх визначення може бути перевірено виключно у випадку звернення Держфінінспекції України до суду з позовом про їх відшкодування.

За таких обставин, враховуючи всі обставини в справі та приймаючи до уваги численні рішення Верховного Суду України з цих питань, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені адміністративного позову.

стиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда