Справа № 820/16950/14
Суддя: Зайцев М.П.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року м. Київ К/800/6544/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Зайцева М.П.,

суддів: Веденяпіна О.А., Маринчак Н.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Бруя О.Д.,

представника позивача - Лютко Р.Н.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду касаційну скаргу Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року у справі № 820/16950/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромашхолдинг-Україна" до Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агромашхолдинг-Україна" (далі -ТОВ "Агромашхолдинг-Україна") звернулось в суд з позовом до Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів Харківській області (далі - ОДПІ), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 березня 2014 року: №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств в сумі 12 028,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 224,25 грн.; № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 754 405,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 143 676,50 грн.; , яким застосовано суму штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення норм з регулювання обігу готівки в розмірі 36 931,90 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 19 березня 2014 року № та № . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі ОДПІ, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу податкового органу необґрунтованою, а тому просить залишити її без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт від 27 лютого 2014 року №127/20-11-22-02/32938541 (далі - Акт).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем пунктів 135.1, 135.2 статті 135, пункту 138.1 статті 138, підпункту 138.10.4 пункту 138.10 статті 138, підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 12 028,00 грн., в т. ч. за 3 квартал 2011 року у сумі 8 544,00 грн., за 4 квартал 2011 року у сумі 2 587,00 грн., за 1 квартал 2012 року у сумі 897,00 грн.; пункту 198.3 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 754 405,00 грн. в т. ч. за квітень 2011 року у сумі 7 047,00 грн., за червень 2011 року у сумі 172 656,00 грн., за липень 2011 року у сумі 71 220,00 грн., за серпень 2011 року у сумі 51 655,00 грн., за вересень 2011 року у сумі 24 400,00 грн., за жовтень 2011 року у сумі 12 899,00 грн., за листопад 2011 року у сумі 5 241,00 грн., за грудень 2011 року у сумі 83 591,00 грн., за квітень 2012 року у сумі 31 556,00 грн., за травень 2012 року у сумі 28 900,00 грн., за червень 2012 року у сумі 121 032,00 грн., за липень 2012 року у сумі 105 313,00 грн., за серпень 2012 року у сумі 38 895,00 грн.; пункту 2.8 глави 2, пункту 3.5 глави 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 встановлено перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касі підприємства в сумі 18 465,95 грн.

Дані порушення контролюючий орган пов'язує з тим, що позивачем була проведена господарська операція з придбання нетипової продукції у ТОВ "Тубний завод" та її подальшої (транзитної) реалізації на експорт, що виходить за межі господарської діяльності підприємства і, як наслідок, за цими операціями не виникли реальні зміни майнового стану, тобто не є господарською діяльністю позивача та здійснювалась підприємством без господарської мети, а лише з метою одержання безпідставної податкової вигоди.

На підставі вищенаведеного Акта відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 19 березня 2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств в сумі 12 028,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 224,25 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 754 405,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 143 676,50 грн.; , яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за порушення норм з регулювання обігу готівки в розмірі 36 931,90 грн.

Не погоджуючись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку, за результатами розгляду, податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За змістом пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

До складу валових витрат платника податку належать витрати, які підтверджені первинними документами; пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 цієї ж статті Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахунку) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Пунктом 201.1 статті 200 ПК України, встановлені вимоги до податкової накладної, передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10. статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, відповідно до статті 9 зазначеного Закону, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем (Покупець) та ТОВ "Тубний завод" (Продавець) укладено договір від 01 лютого 2011 року № 30/11-У та від 23 листопада 2011 року № 103/11-У, за умовами яких Продавець зобов'язується поставити Покупцю алюмінієві, ламінарні та поліетиленові пакувальні туби на загальну суму 12 000 000,00 грн. Поставки продукції здійснювалися договірними партіями на підставі видаткових накладних на кожну окрему партію товару, на умовах ЕХW(франко-завод, м. Харків) згідно правил Incoterms-2010.

На підтвердження реальності зазначених договорів позивачем надано копії первинних документів, зокрема, податкових та видаткових накладних.

Крім того, з метою подальшої реалізації придбаного за вищенаведеними договорами товару між позивачем та ТОВ "МаксПак" укладено договір комісії від 04 лютого 2011 року № 1114К, відповідно до умов якого ТОВ "МаксПак" прийняло на себе зобов'язання по продажу обумовленої продукції за межі території України іноземним контрагентам.

На виконання вищенаведених договорів, 17 червня 2011 року ТОВ "Тубний завод" здійснило передачу першої партії товару на ТОВ "Агромашхолдинг-Україна", яка того ж дня була передана комісіонеру ТОВ "МаксПак", про що свідчать відповідні акти приймання-передачі.

Подальша реалізація отриманого ТОВ "МаксПак" товару, здійснювалась іноземним контрагентам, що підтверджується відповідними вантажно-митними деклараціями.

Факт оплати виконаних робіт по вищенаведеним господарським операціям та руху активів на рахунках підтверджується банківськими виписками.

При цьому, колегія суду звертає увагу, що придбаний у ТОВ "Тубний завод" товар поставлялвся на умовах ЕХW (франко завод) м. Харків згідно правил Іncoterms-2010, відповідно до яких, товар самостійно забирається покупцем зі складу продавця, оплата експортного мита покладається на покупця. Оскільки, позивачем залучено Комісіонера для подальшої реалізації цієї продукції, останнім самостійно власними засобами, здійснено відвантаження продукції зі складу ТОВ "Тубний завод" у день її одержання за документами від позивача.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що реалізація решти товару проведена на підставі відповідних накладних.

Водночас, колегія суддів погоджуєтьсь з висновком судів попередніх інстанцій стосовно безпідставності тверджень податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства обумовленого тим, що останній отримав незначний дохід від реалізації отриманого товару від ТОВ "Тубний завод", а також про відсутність господарської мети на придбання продукції, з огляду на таке.

По-перше, підприємницька діяльність здійснюється підприємством, зокрема позивачем, на власний розсуд та є ризиковою, а відтак не можна вважати незначний дохід ознакою нереальності здійснення господарських операцій.

По-друге, судами встановлено, що видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є 46.69 оптова торгівля іншими машинами й устаткуваннями, 46.90 неспеціалізована оптова торгівля, інше. Так, з необхідністю пошуку нових напрямів підприємницької діяльності з метою забезпечення її безперервності та збереження робочих місць, а також з причин зростання конкуренції на ринку збуту сільськогосподарської техніки й устаткування, інфляційних процесів, активізації діяльності вітчизняних товаровиробників аналогічних товарів, ТОВ "Агромашхолдинг-Україна" було вимушене частково перепрофілювати торговельну діяльність та з початку 2011 року по липень 2013 року здійснювало продаж туб.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що спірні господарські операції позивача у перевіряємому періоді мали реальний характер, були пов'язані з його господарською діяльністю, спричиняючи зміни в структурі його активів, підтверджені належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а тому формування позивачем податкового кредиту ґрунтувалося на вимогах чинного законодавства України.

Стосовно посилань податкового органу в Акті на те, що в погашення кредиторської заборгованості, яка виникла станом на 30 вересня 2005 року , коли курс НБУ за долар США становив 5,055 грн., при здійсненні позивачем часткового перерахування валютних коштів нерезиденту ТОВ "Агромашхолдинг", Російська федерація, в ІІІ кварталі 2011 року та в IV кварталі 2011 року ТОВ "Агромашхолдинг-Україна" перераховує операційні курсові різниці, приймаючи балансову вартість заборгованості по курсу 5,055 грн. за 1 долар США у той час, коли станом на 31 березня 2011 року курс НБУ становив 7,96 грн. за долар США , колегія суддів зазначає наступне.

Судами встановлено, що позивач придбав товар у ВАТ "Агромашхолдинг" (Російська Федерація) на умовах післяплати згідно зовнішньоекономічного Контракту від 16 травня 2005 року №МКЭ-0076 (валюта контракту - долар США).

Кредиторська заборгованість станом на 01 квітня 2011 року по розрахунках з нерезидентом обліковувалася у сумі 2 085 000,00 доларів США та виникла станом на 30 вересня 2005 року.

Під час дії контракту ТОВ "Агромашхолдинг-Україна" частково сплачувало за отриманий товар, купуючи валюту за гривні та перераховуючи її контрагенту. Здійснюючи перерахування валютних коштів нерезиденту в погашення кредиторської заборгованості в III кварталі 2011 року та в IV кварталі 2011 року позивач перерахував курсові різниці та відобразив у складі валових витрат.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач здійснював облік операцій за вищенаведеним контрактом ґрунтуючись на приписах пункту 7.3.2 пункту 7.3 статті 7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства", яким визначено, що сума, яка відноситься до складу валових витрат має дорівнювати балансовій вартості такої іноземної валюти, визначеної згідно із положеннями підпунктів 7.3.1, 7.3.4, 7.3.6.

З огляду на те, що на відповідну дату ще не могла бути визначена сума балансової вартості валюти, сплаченої за Контрактом, на валові витрати відносилась сума, вказана у вантажно-митній декларації (виходячи з курсу НБУ на дату її оформлення). На дату сплати за вказаним Контрактом визначалася достовірна оцінка балансової вартості валюти. У періоді визначення достовірної оцінки балансової вартості валюти позивач уточнював суму, попередньо віднесену до складу валових витрат.

В свою чергу, облік операцій у валюті, відповідності до ПК України ґрунтується на бухгалтерському обліку. Тобто витрати при відображені вище зазначених операцій, які б здійснювалися повністю у період дії кодексу, у податковому і бухгалтерському обліку співпадали. При цьому Кодексом не визначено дій для підприємства, яке на 01 квітня 2011 року має кредиторську (монетарну) заборгованість, по якій вже віднесені суми курсових різниць до витрат або доходів у бухгалтерському обліку на цю дату відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, а до податкового обліку суми при уточненні балансової вартості валюти сплаченої за Контрактом, віднесені не були.

Послідовність вищезазначених дій ТОВ "Агромашхолдинг-Україна", щодо уточнення валових витрат у III, IV кварталах 2011 року на дату сплати за контрактом була спрямована на виконання принципу відповідності витрат за операціями у валюті у бухгалтерському та податковому обліку. При порівнянні податкового обліку таких операцій з бухгалтерським обліком, де має місце облік курсових різниць, очевидним є висновок, - що на момент остаточного розрахунку за таким видом операцій сума валових витрат у податковому обліку співпаде з сумою витрат у бухгалтерському обліку. Різниця є тільки у часі їх віднесення до витрат.

На підтвердження валютних курсів, позивачем були надані копії: оборотно-сальодих відомостей по рахунку 632, карток рахунку 632, платіжних доручень в іноземній валюті, меморіальних ордерів, повідомлень про виконання операцій з купівлі валюти.

Так, відповідно до підпункту 138.10.4 пункту 138.10 статті 138 ПК України, до складу інших витрат включаються інші операційні витрати, що включають, зокрема: а) витрати за операціями в іноземній валюті, втрати від курсової різниці, визначені згідно зі статтею 153 цього Кодексу; б) амортизацію наданих в оперативну оренду необоротних активів; в) інші витрати операційної діяльності, пов'язані з господарською діяльністю, у тому числі, але не виключно: суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; суми нарахованих податків та зборів, установлених цим Кодексом (крім тих, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом), єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, відшкодування Пенсійному фонду України сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім тих пенсій, що призначені особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах, включаючи особовий склад гірничорятувальних частин, з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України), сум фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", різниці між сумою пенсії, призначеної за Законом України "Про наукову і науково-технічну діяльність", та сумою пенсії, обчисленої відповідно до інших законодавчих актів, на яку має право особа, які згідно із законодавством фінансуються за рахунок коштів підприємств, установ, організацій в обов'язковому порядку, а також інших обов'язкових платежів, встановлених законодавчими актами, за винятком податків та зборів, передбачених підпунктами 139.1.6 і 139.1.10 статті 139 цього Кодексу, та пені, штрафів, неустойки, передбачених підпунктом 139.1.11 статті 139 цього Кодексу. Для платників податку, основною діяльністю яких є виробництво сільськогосподарської продукції, до складу витрат включається плата за землю, що не використовується в сільськогосподарському виробничому обороті; витрати на інформаційне забезпечення господарської діяльності платника податку, в тому числі з питань законодавства, на придбання літератури, оплату Інтернет-послуг і передплату спеціалізованих періодичних видань; суми коштів, спрямовані уповноваженими банками до додаткового спеціального резерву страхування пенсійних вкладів та додаткових спеціальних резервів страхування коштів фондів банківського управління відповідно до Закону України "Про проведення експерименту в житловому будівництві на базі холдингової компанії "Київміськбуд".

За змістом підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 ПК України, визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що твердження контролюючого органу про завищення витрат у сумі 66 756,00 грн. за ІІІ та IV квартали 2011 року є необґрунтованими.

Згідно частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Дергачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів Харківській області залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 року у справі № 820/16950/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.П. Зайцев

О.А. Веденяпін

Н.Є. Маринчак