Справа № 2а-15313/10/2670
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва, за участю прокуратури міста Києва, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення бюджетного відшкодування та зобов’язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) від 18 липня 2012 року відмовлено повністю у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» (далі - позивач) до державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Державної податкової служби України (далі - первинний відповідач-1) та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва (далі - відповідач-2), за участю прокуратури міста Києва (далі - прокуратура), про визнання протиправною бездіяльності, стягнення бюджетного відшкодування та зобов’язання вчинити певні дії.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М.

Відповідною ухвалою суду справу прийнято до провадження та її призначено до розгляду у удовому засіданні, а також, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено заміну первинного відповідача-1 його процесуальним правонаступником - державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач-1).

Провадження у справі зупинялося до моменту надання позивачем визначених ним доказів, необхідних для доведення обґрунтування позовних вимог, та поновлено після закінчення обставин, які були підставою для зупинення провадження у справі.

У ході нового судового розгляду справи представники позивача підтримали позов та просили задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази, а представник відповідача-1 не визнав позов та разом із представником прокуратури просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Представник відповідача-2 у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи відповідач-2 повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2015 року вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій скасовано у зв’язку з тим, що вони не з'ясували обставин справи щодо: правильності заявлених позивачем до відшкодування сум податку на додану вартість (далі - ПДВ); товарності й реальності господарських операцій із придбання товарів та сплати ПДВ; дійсності податкових накладних та інших первинних документів, наданих позивачем на підтвердження фактів сплати податку та достовірності цих операцій; протиправності бездіяльності відповідача-1; причин не складання та не подання відповідачу-2 висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету; підстав не завершення перевірки контрагентів позивача. Суди також не дали оцінку усім наданим позивачем доказам.

Враховуючи позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 18 лютого 2015 року, у ході нового розгляду справи судом, у тому числі додатково, з’ясовано наступні обставини.

Так, позивачем у період із листопада 2009 року по лютий 2010 року подано відповідачу-1 податкові декларації з ПДВ та заяви про повернення сум бюджетного відшкодування, відображених у таких деклараціях.

За вказаними деклараціями позивачем визначено суму ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню на загальну суму 21848193,00 грн., а саме: за листопад 2009 року - 11290000,00 грн., за грудень 2009 року - 8168006,00 грн., за січень 2010 року - 1352357,00 грн., за лютий 2010 року - 1037830,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ще при першому розгляді судом першої інстанції розділено та виокремлено в окреме провадження вимоги щодо бюджетного відшкодування у розмірі 16176470,00 грн.

Як встановлено судом, за результатами позапланової перевірки з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок позивача за листопад 2009 року у розмірі 11290000,00 грн., за грудень 2009 року у розмірі 8168006,00 грн. та за січень 2010 року в розмірі 1352357,00грн. відповідачем-1 складено довідку №217/07-20/35947583 від 16 квітня 2010 року.

Також відповідачем-1 проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок за лютий 2010 року, яка виникла за рахунок від’ємного значення з ПДВ, що декларувалося позивачем у період із 01 грудня 2009 року по 31 січня 2010 рік, внаслідок чого складено довідку від 21 травня 2012 року №259/07-20/35947583.

За змістом вказаних довідок, відповідачем-1 не встановлено порушень норм податкового законодавства та не встановлено укладання позивачем нікчемних (недійсних) правочинів, а також останній у них зазначив, що висновки щодо достовірності заявлених позивачем сум до відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок будуть здійснені після проведення заходів, передбачених п.п. 4.2-4.5 наказу Державної податкової адміністрації України від 18 серпня 2005 року №350 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби України при організації та проведенні перевірок достовірності нарахування бюджетного відшкодування ПДВ» (далі - Методичні рекомендації).

Відповідач-1 у запереченнях проти позову та письмових поясненнях по суті позовних вимог зазначив, що згідно з Методичними рекомендаціями, однією з обов’язкових підстав для відшкодування сум ПДВ є проведення зустрічних звірок постачальників платника податків. Враховуючи викладене, відповідач-1 не міг скласти та подати відповідачу-2 висновок щодо суми бюджетного відшкодування у зв’язку з необхідністю проведення таких перевірок контрагентів позивача.

Відповідач-2 у запереченнях проти позову зазначив, що він не вбачає зі свого боку ніяких порушень, оскільки перерахування платнику сум бюджетного відшкодування на поточний банківський рахунок здійснюється на підставі висновку відповідача-1. Так як дані висновки відповідачем-1 не подавалися, відповідач-2 не міг здійснити перерахування сум на рахунок позивача.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначив, що у довідках

відповідач-1 не ставить під сумнів реальність господарських операцій з контрагентами, а також під час перевірки не встановлено нікчемних правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій та правомірності формування сум податкового кредиту позивач зазначив, що надав усі первинні документи, які свідчать про правомірність ведення податкового та бухгалтерського обліку, що давало йому право формувати податковий кредит та заявляти суми з ПДВ на бюджетне відшкодування.

У контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до довідки від 16 квітня 2010 року №217/07-20/35947583, не встановлено порушень задекларованих податкових зобов’язань та податкового кредиту, а також не встановлено укладення позивачем нікчемних правочинів.

У довідці від 21 травня 2012 року №259/07-20/35947583 також не встановлено порушення щодо задекларованого залишку суми від’ємного значення попередніх податкових періодів.

Тобто, довідки підтверджують правомірність ведення податкового та бухгалтерського обліку позивачем, правильність декларування податкових зобов’язань та податкового кредиту, а тому підтверджують право останнього заявляти суми з ПДВ на бюджетне відшкодування.

Згідно з пп. 7.7.4, пп. 7.7.5, пп. 7.7.6 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (далі - Закон), платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. Протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом того ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування.

Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

На підставі отриманого висновку відповідного податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку податкового органу.

Однак, у порушення вимог чинного законодавства відповідач-1 не склав та не подав відповідачу-2 висновок щодо відшкодування сум з ПДВ, що призвело до порушення прав позивача.

Також суд зазначає, що нормами податкового законодавства не передбачено право відповідача-1 з будь-яких причин утримуватися від виконання вище зазначених дій, а тому останній повинен був подати у встановлений закон строк відповідачу-2 висновок із зазначенням сум, що підлягають бюджетному відшкодуванню, оскільки під час проведення перевірки позивача не встановлено ніяких порушень з боку останнього, що підтверджується довідками, наявними у матеріалах справи.

Стосовно доводів відповідача-1 на проведення зустрічних звірок контрагентів на підставі Методичних рекомендацій суд зазначає наступне.

Суд враховує висновки Вищого адміністративного суду України, які містяться в ухвалі від 18 лютого 2015 року, що Закон не пов'язує право платника податку на податковий кредит з проведенням будь-яких зустрічних перевірок та не ставить право платника податку на бюджетне відшкодування у залежність від сплати податку іншими учасниками по всьому ланцюгу товарообігу.

З огляду на вище викладене, суд не погоджується з доводами відповідача-1 та зазначає, що листом Міністерства юстиції України від 20 липня 2009 року №1286-09-24 «Щодо незаконності наказу Державної податкової адміністрації України від 18.08.2005 року №350» зазначено, що Методичні рекомендації носять рекомендаційний, а не обов’язковий характер та, відповідно до п.п. «е» п. 5 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731, на державну реєстрацію не подаються.

Також Міністерство юстиції України зазначає, що за результатами проведеної правової експертизи Методичних рекомендацій встановлено, що вони містять нові правові норми, які зачіпають права, свободи й законні інтереси платників ПДВ та, відповідно, підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Однак, на час виникнення спірних правовідносин Методичні рекомендації не зареєстровані у Міністерстві юстиції України та не набрали чинності у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Щодо правильності заявлених позивачем до відшкодування сум ПДВ, а також товарності та реальності господарських операцій із придбання товарів і сплати ПДВ, дійсності податкових накладних та інших первинних документів, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у перевіреному відповідачем-1 періоді, позивачем у межах своєї господарської діяльності укладено ряд правочинів зі своїми контрагентами.

У матеріалах справи у повному об'ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами.

Перевіривши усі документи, які подані позивачем на підтвердження реальності та товарності господарських операцій, суд встановив, що вони дійсно складені за результатами проведених операцій та із дотриманням вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №884, та містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер, діяльність позивача направлена на отримання економічної вигоди від господарської діяльності, що зумовлює хибність висновків відповідача-1 про необхідність проведення зустрічних звірок по всьому ланцюгу до кінцевого виробника.

Суд звертає увагу на позицію Європейського суду щодо порушеного питання, яке проілюстровано у справі за позовом компанії «Інтерсплав» проти України, у справі за позовом компанії «Булвес» AД проти Болгарії та у справі за позовом компанії «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії.

У зазначених справах Європейський суд дійшов висновку, що суб'єкт господарювання, який правомірно сформував податковий кредит з ПДВ при придбанні товарів, робіт, послуг, беззаперечно має право на його відшкодування, оскільки це є його власністю. Держава, маючи інформацію про зловживання у зазначеній сфері, має всі законодавчі підстави для вжиття відповідних заходів щодо їх припинення. Суб'єкт господарювання не несе відповідальності за зобов'язаннями свого контрагента, якщо відсутні ознаки його участі у правопорушенні, оскільки у нього немає законодавчих підстав для здійснення контролю за правомірністю дій контрагента.

Підтримуючи правову позицію Європейського суду, Верховний Суд України у справі №21­170во10 за позовом ВАТ «Болградський виноробний завод» до органу ДПС про скасування податкових повідомлень­рішень дійшов висновку, що про необґрунтованість податкової вигоди суб'єкта господарювання можуть свідчити підтверджені доказами доводи державного податкового органу, зокрема про наявність таких обставин, як:

- неможливість реального здійснення платником податків операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або надання послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності через відсутність управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути виробленим в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку;

- облік для цілей оподаткування тільки господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- відсутність первинних документів обліку.

У свою чергу, Вищий адміністративний суд України, деталізуючи позицію Верховного Суду України, у листі №742/11/13­11 дійшов висновку, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування ПДВ мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можна включати до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Отже, на підставі вищевикладеного та враховуючи те, що судом встановлено реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з’ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва, за участю прокуратури міста Києва, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення бюджетного відшкодування та зобов’язання вчинити певні дії є таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки позовні вимоги, заявлені позивачем до відповідача-2, за переконанням суду, є передчасними та, як наслідок, не підлягають задоволенню, виходячи із вище викладених норм та з’ясованих обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві щодо повернення товариству з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» бюджетного відшкодування у розмірі 21848193,00 грн. (двадцять один мільйон вісімсот сорок вісім тисяч сто дев’яносто три гривні 00 копійок).

3. Зобов’язати державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві подати до управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Києва висновок із зазначенням суми у розмірі 21848193,00 грн. (двадцять один мільйон вісімсот сорок вісім тисяч сто дев’яносто три гривні 00 копійок), що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон».

4. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

5. Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рамбурс-Трайгон» (код ЄДРПОУ 35947583) частину здійсненого ним судового збору у розмірі 850,00 грн. (вісімсот п’ятдесят гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (код ЄДРПОУ 39561761).

Копію постанови направити (вручити) сторонам та прокуратурі (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин