Справа № 826/9926/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9926/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорянський С.І. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає рішення відповідача про відмову у надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ракка, є громадянином Сирії, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин (суніт), неодружений, на даний час перебуває на території України нелегально.

14 жовтня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що він не може повернутись на територію Сирії через причини політичного характеру, а саме: через військовий стан в країні. Крім того, заявник вказав у заяві, що з 2007 року він мешкає в Україні, приїхав з метою отримання освіти в медичному інституті, однак з четвертого курсу був відрахований у зв'язку з неможливістю оплати навчання. У своїй заяві-анкеті позивач вказав, що його батько є військовим лікарем та допомагає пораненим солдатам, через що його сім'я отримувала погрози з боку повстанців. Крім того, позивач зазначив, що у країні його походження його чекають дискримінація та переслідування, а також тортури та катування з боку терористичного угрупування «Фронт Ан-Нусра» за роботу його батька військовим лікарем.

Рішенням Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 277-15 Громадянину Сирії ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, на підставі вищевказаного рішення Державної міграційної служби України, 15 квітня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято повідомлення № 104 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Вищевказані рішення та повідомлення мотивовані тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 13 Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правова позиція по даному питанню висловлена Вищим адміністративним судом України в постановв Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року, за змістом п. 22 якої згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч. 6 ст. 8 вказаного вище Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом першої інстанції було встановлено, що 03 лютого 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову у визнанні Громадянину Сирії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно даного висновку, до серпня 2014 року іноземець мешкав у м. Донецьк. 20 березня 2013 року він звертався до ГУ ДМС України в Донецькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак відповідно до рішення ДМС України від 13 вересня 2013 року № 545-13 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час першої співбесіди заявник повідомив, що в останній раз він перебував на території САР 10 грудня 2011 року. За словами заявника, під час останнього візиту до Сирії йому погрожували члени угрупування Джабхат Аль-Нусра та курди. Вже під час другої співбесіди від 17 грудня 2014 року заявник повідомляв, що під час останнього перебування в Сирії він отримував погрози від Джабхат Аль-Нусра, курдів та Ісламської держави Іраку та Леванте (ІД). Водночас, відповідно до інформації по країні походження, угрупування ІД почало діяти на території Сирії лише з 2013 року, а Джабхат Аль-Нусра з 23 січня 2012 року, тобто, вже після виїзду заявника з території Сирії, під час перебування в Україні.

З урахуванням наведеного, Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві дійшло висновку про те, що заявник надав неправдиві твердження щодо переслідування та погроз з боку фронту ан-Нусра та ІД, адже на момент останнього перебування заявника на Батьківщині угрупування ще не діяли на території Сирії, тому і жодним чином не могли погрожувати заявникові.

Крім того, під час співбесід, заявник вказував, що отримував погрози від курдів, які проживають на території м. Хасака, однак заявник не надав жодних доказів для доведення правдивості своїх тверджень.

За результатами аналізу відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві дійшло висновку, що задокументовані докази наявності переслідувань у країні громадянської належності та країні постійного проживання у заявника відсутні. Інформація, отримана Управлінням, ґрунтується винятково на заявах пошукача. Натомість, у відповідності до позиції ООН «Про обов'язки та стандарти доказів біженців», факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом підтверджень або доказів викладеного. В даному випадку заявником не була доведена обґрунтованість суб'єктивних побоювань шукача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, доказів переслідування або побоювання переслідування з боку військових або інших осіб заявник не надав та не здійснив реальної спроби обґрунтувати заяву реальними фактами; твердження заявника щодо отримання погроз від представників різних терористичних угруповань та етнічних груп не отримали свого підтвердження.

Також, згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 03 лютого 2015 року, заявник прибув до України з метою отримання освіти та протягом останніх 7 років мешкав в Україні.

Крім того, за результатами аналізу ситуації в країні походження заявника, Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві дійшло висновку, що на території САР спостерігається поступове покращення ситуації на частині території держави.

У висновку також зазначено, що 04 листопада 2014 року заявник отримав направлення на медичний огляд, у відповідності до вимог частини 9 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», разом з тим, довідки з медичного закладу позивач не надав.

З огляду на вищенаведені обставини, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_2.

За результатами вивчення особової справи позивача та наданих матеріалів щодо політичного клімату країни походження, співбесід по уточненню викладених в заяві-анкеті фактів, а також на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державна міграційна служба України дійшла висновку про те, що позивач не надав достовірних та обґрунтованих фактів щодо особистого переслідування та погроз в країні походження; тобто, позивач не довів загрозу своєму життю в країні свого походження.

З огляду на встановлені по справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позиції відповідача та третьої особи, про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що згідно протоколу співбесіди представників Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві з позивачем від 31 жовтня 2014 року стосовно причин еміграції, заявник зазначив, що у випадку повернення на Батьківщину він повинен служити в армії.

Також, колегія суддів враховує, що оскільки позивач покинув територію країни походження легально та не був змушений покинути її терміново, у нього була можливість отримати будь-які докази на підтвердження фактів переслідування. Натомість, позивач не надав до матеріалів особової справи та у судові засіданні жодних доказів на підтвердження обставин, які перешкоджають йому повернутись до країни походження.

При цьому, наявні матеріли справи та встановлені по справі обставини дають підстави для висновку про те, що позивач, потрапивши на територію України у 2007 році, не мав на меті отримання статусу біженця, оскільки прибув на територію України легально, з метою навчання в Донецькому медичному інституті, з якого у подальшому він був відрахований.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту викликано необхідністю легалізуватися в Україні, а не наявністю обґрунтованих побоювань щодо можливих переслідувань в країні походження.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про правомірність спірного рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 188-15 «Про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та відсутність підстав для його скасування.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 22.10.2015 року.

.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.