Справа № 826/9207/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9207/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорянський С.І. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

20 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії щодо поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної реєстраційної служби України (далі - Відповідач, ДРС України) про:

- визнання протиправним та скасування наказу від 30.03.2015 року №211/к «Про звільнення ОСОБА_2.»;

- поновлення Позивача на посаді головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу Державної реєстраційної служби України з 01.04.2015 року;

- стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- допущення до негайного виконання постанови суду в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.07.2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що подання Позивачем заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням не є підставою для скасування наказу про звільнення з роботи в порядку переведення, матеріалами справи підтверджується звільнення ОСОБА_2 з 01.04.2015 року, а не з моменту відкриття лікарняного 02.04.2015 року, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на недоведеність обставинам справи та невідповідність висновків суду даним обставинам, а саме - неправильно визначено: дату звільнення Позивача, а також зміст заяви від 01.04.2015 року про відкликання заяви про звільнення.

У судовому засіданні Апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених в останній.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув. Однак на адресу суду направив письмові заперечення проти апеляційної скарги, в який просив її залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Позивача та його представника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно п. п. 1, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, а також утворено комісії з ліквідації вказаних органів.

Позивача 09.02.2015 року було попереджено про те, що у зв'язку з ліквідацією Відповідача на підставі наказу ДРС України від 31.01.2015 року №71 відповідно до ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_2 буде звільнено 10.04.2015 року із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 43).

Судом першої інстанції встановлено, що 27.03.2015 року Позивачем було подано заяву про звільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Департаменту реєстрації бізнесу з 01.04.2015 року в порядку переведення для подальшої роботи в реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 44).

При цьому, поданню ОСОБА_2 зазначеної заяви передував лист Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 26.03.2015 року №235/08-17 (а.с. 45), адресований ДРС України, в якому висловлено прохання звільнити за переведенням Позивача для подальшої роботи в реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві. Даний лист отримано Відповідачем 27.03.2015 року (вх. №290/14-15).

Наказом Державної реєстраційної служи України від 30.03.2015 року №211/п (а.с. 47) оформлено рішення звільнити Позивача із займаної посади з 01.04.2015 року у порядку переведення для подальшої роботи в Головному територіальному управління юстиції у м. Києві відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_2 та листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 26.03.2015 року №235/08-17.

Водночас, як встановлено Окружним адміністративним судом м. Києва, Позивачем 01.04.2015 року подано заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 27.03.2015 року (а.с. 48).

Листом від 01.04.2015 року №152/11-14-15 (а.с. 49) ДРС України повідомила ОСОБА_2 про неможливість відкликання заяви про звільнення за переведенням у зв'язку з тим, що було досягнуто згоди між трьома сторонами - працівником, підприємством, на якому працює працівник, та підприємством, на яке він переводиться.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 32, 36, 40 КЗпП України, а також врахувавши затверджені наказом Національного агентства України з питань державної служби від 30.08.2011 року №5 Методичні рекомендації щодо оформлення розпорядчих актів із кадрових питань державної служби, прийшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено право працівника відкликати заяви про звільнення з посади у зв'язку з переведенням на іншу роботу, а звільнення Позивача з ДРС України передувало дню настання тимчасової непрацездатності останньої.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому частиною 2 ст. 40 КЗпП України закріплено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пунктом 5 частини 1 статті 36 Кодексу законі про працю України передбачено, що підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Положеннями ч. 1 ст. 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що припинення трудового договору у зв'язку з переведенням працівника на інше підприємство, в установу, організацію, є обов'язкова наявність згоди останнього на таке переведення.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, така згода була надана Позивачем у заяві від 27.03.2015 року про звільнення із займаної посади з 01.04.2015 року у зв'язку з переведенням (а.с. 44).

При цьому, Окружний адміністративний суд м. Києва обґрунтовано наголосив на тому, що в силу положень затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби від 30.08.2011 року №5 Методичних рекомендацій щодо оформлення розпорядчих актів із кадрових питань у сфері державної служби у наказі про звільнення працівника за п. 5 ст. 36 КЗпП України повинно бути обов'язково зазначено про дату, з якої особа звільняється, назву органу, до якого особа переводиться, а також підстави для такого переведення - реквізити заяви працівника та листа від органу, до якого переводиться особа.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, всі передбачені Методичними рекомендаціями обов'язкові реквізити оскаржуваний наказ від 30.03.2015 року №211/п містить.

Оцінюючи висновки Окружного адміністративного суду м. Києва про те, що відкликання Позивачем заяви від 27.03.2015 року не є підставою для скасування наказу від 30.03.2015 року звільнення особи у порядку переведення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Приписи ч. 2 ст. 38 КЗпП України визначають, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З наведеного випливає, що чинним законодавством передбачено право працівника відкликати раніше подану заяву про звільнення з роботи за власним бажанням за умови дотримання останнім двотижневого строку з дня подання заяви про звільнення.

Таку позицію підтримує й Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 18.03.2014 року у справі № К/9991/51013/11, від 03.07.2014 року у справі №809/708/13-а, від 10.07.2014 року у справі №820/11510/13-а, від 11.09.2014 року у справі № 434/6839/13-а, від 20.02.2015 року у справі № К/9991/16120/11-с.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Тобто, анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 року у справі №21-320а13.

Наведене дає підстави для висновку, що чинне законодавство про працю передбачає можливість відкликання працівником заяви про звільнення за власним бажанням або за угодою сторін. Разом з тим, зі змісту положень п. 5 ст. 36 КЗпП України випливає відсутність у працівника права відкликання заяви про звільнення у зв'язку з переведенням.

За таких обставин судова колегія твердження суду першої інстанції про неможливість відкликання Позивачем заяви про звільнення з посади у зв'язку з переведенням вважає обґрунтованим, а посилання Апелянта на несвоєчасний розгляд Відповідачем заяви від 01.04.2015 року про відкликання заяви від 27.03.2015 року про звільнення, а також на неправомірне прийняття оскаржуваного наказу від 30.03.2015 року №211/П - безпідставним.

Крім іншого, обов'язковою умовою для задоволення заяви про відкликання заяви про звільнення є наявність згоди всіх сторін, у тому числі підприємства, з якого звільняється працівник, та підприємства, до якого останній переводиться.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів надання згоди ДРС України та Головного територіального управління юстиції у м. Києві про затвердження відкликання заяви від 27.03.2015 року про звільнення Позивача у зв'язку з переведенням.

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції факту її звільнення з посади 02.04.2015 року, тобто у період тимчасової непрацездатності, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Як зазначив Окружний адміністративний суд м. Києва, листок непрацездатності було відкрито Позивачу з 02.04.2015 року (а.с. 14) тобто у період, коли останній вже не перебував з Відповідачем у трудових відносинах, оскільки, по-перше, дата звільнення - 01.04.2015 року була погоджена з Позивачем, що випливає зі змісту заяви від 27.03.2015 року, по-друге, зазначена в оскаржуваному наказі від 30.03.2015 року №211/п.

При цьому, як вже було зазначено раніше, згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відтак, неможливість звільнення у період тимчасової непрацездатності працівника поширюється на випадку, коли таке звільнення здійснюється з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено у ході розгляду справи, оскаржуваний наказ від 30.03.2015 року №211/п прийнято Відповідачем на підставі заяви Позивача від 27.03.2015 року та листа Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 26.03.2015 року №235/08-17, у зв'язку з чим судова колегія приходить до висновку, що звільнення відбувалося не за ініціативою власника, а тому правила ч. 3 ст. 40 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 165, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії щодо поновлення на роботі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.