Справа № 826/19604/13-а
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01 вересня 2015 року 12 год. 00 хв. № 826/19604/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправним рішення та стягнення моральної шкоди.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) від 27 лютого 2014 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 (далі - позивач) до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів (далі - відповідач) про визнання протиправним рішення відповідача та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 квітня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М.

Відповідною ухвалою суду справу прийнято до провадження та її призначено до розгляду у судовому засіданні, а також, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено заміну відповідача його процесуальним правонаступником - Київською міською митницею ДФС (далі - відповідач).

У ході нового судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 09 квітня 2015 року вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій скасовано у зв'язку з тим, що судами попередніх інстанцій не надано правову оцінку оскаржуваному листу відповідача у розумінні того, чи можна його вважати рішенням суб'єкта владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин позивача.

Враховуючи позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 09 квітня 2015 року, судом першої інстанції, у тому числі додатково, з'ясовує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2013 року позивач перетнув державний кордон України в режимі "зелений коридор" у міжнародному автомобільному пункті пропуску "Бачівськ" на автомобілі Porsche Cayenne GTS, номер державної реєстрації

НН-RA 838.

Позивачем 04 жовтня 2013 року подано до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів заяву про оформлення тимчасового ввозу транспортного засобу особистого використання громадянином-нерезидентом та подано наступні документи: реєстрацію місця постійного проживання за адресою: Фрізенштрассе 26, 20097 Гамбург, Німеччина (видано відповідним органом реєстрації, перекладено українською та завірено нотаріусом); копію картки-дозволу на постійне безстрокове проживання у Німеччині (видано Відомством у справах іноземців ФРН, перекладено українською та завірено нотаріусом); офіційний актуальний витяг з торгівельного реєстру ФРН (орган реєстрації юридичних осіб) з усіма відомостями про компанію ІБДМ Інформаціонсбюро Дойче Мессен ГмбХ ОСОБА_1, який підтверджує статус директора та засновника (завірено відповідним органом, перекладено українською та завірено нотаріусом); копію доручення на право експлуатації та розпорядження транспортним засобом від ІБДМ Інформаціонсбюро Дойче Мессен ГмбХ; копію ідентифікаційної сторінки закордонного паспорту громадянина України; Копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у бюро реєстрації м. Гамбурга.

За результатами розгляду перелічених документів, позивачу направлено лист від 19 листопада 2013 року №14.1/5-27.2/7871 за підписом заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, яким повідомлено, що Київська міжрегіональна митниця Міндоходів не заперечує щодо митного оформлення транспортного засобу Porsche Cayenne GTS, кузов НОМЕР_1 на строк до одного року під письмове зобов'язання про зворотне вивезення транспортного засобу за умови письмового декларування у порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до Закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є нерезидентом-громадянином України, тобто, особою на яку розповсюджується дія ч. 1 ст. 380 та п.п. "в" п. 33 ч. 1 ст. 44 Митного кодексу України (далі - МК України), згідно з якими, нерезидентами - фізичними особами є: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постій не місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України, позивач наполягає на тому, що наданий ним під час перетину митного кордону пакет документів є достатнім доказом статусу нерезидента та одночасно особи, яка постійно проживає за межами території України.

На підтвердження своєї правової позиції позивачем надано документи, які,, на його думку, підтверджують статус нерезидента-громадянина України, а саме лист державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 01 грудня 2014 року №11888.

У контексті викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 29, ч. 2 ст. 380 МК України, митні органи визначено як спеціально уповноважені органи виконавчої влади в галузі митної справи, на які відповідно до цього Кодексу та інших законів України покладено безпосереднє здійснення митної справи.

Рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів або їх посадових осіб можуть бути оскаржені безпосередньо до суду в порядку, визначеному законом.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у ст. 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

Тобто, позивач має право не погодитися з законністю листа відповідача від 19 листопада 2013 року №14.1/5-27.2/7871, оскільки він позбувся, на його думку, пільг, передбачених МК України.

Стосовно позовних вимог про визнання рішення відповідача таким, що не відповідає чинному законодавству, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06 березня 2008 року №2, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди, незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача. Якщо ж права, свободи та інтереси позивача не були порушені, суд повинен відмовити у задоволенні позову і постановити окрему ухвалу, якою звернути увагу суб'єкта владних повноважень на недопустимість відхилення від принципів адміністративної процедури.

Відповідно до практики розгляду судами адміністративних справ щодо спорів, пов'язаних зі справлянням податків і зборів митними органами Верховний суд України зазначив, що у справах щодо обґрунтованості застосування декларантом митного режиму тимчасового ввезення (вивезення) при виявленні декларованого товару в іншому митному режимі, судам необхідно враховувати, що митний режим тимчасового ввезення передбачено лише для іноземних товарів, товарів (транспортних засобів), власниками яких є нерезиденти. При цьому для того, щоб можна було скористатися правами на пільги, що надаються, товари, які ввозяться з частковим звільненням від сплати податків, повинні належати особі, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення товарів. Питання про тимчасове ввезення (вивезення) товарів врегульовано Конвенцією про тимчасове ввезення від 26 червня 1990 р. (набула чинності 22 вересня 2004 р.), гл. 34 МК, Законом від 13 вересня 2001 р. №2681-ІІІ «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України».

Судом встановлено, що позивач зареєстрований в АДРЕСА_1 та має паспорт громадянина України серія НОМЕР_2, виданий Солом'янським РУГУ МВС України в м. Києві 06 серпня 2005 року.

Позивач стверджував, що має статус нерезидента-громадянина України, оскільки з 2010 року постійно мешкає у АДРЕСА_2 та перебуває на території України не більше 183 дні за рік.

На підтвердження своєї позиції позивачем документи, які, на його думку, підтверджують статус нерезидента України, а саме: довідка про реєстрацію (прописку) від 31 травня 2013 року в АДРЕСА_2; довідку про вид на проживання з 12 серпня 2013 року; витяг з торгівельного реєстру про право власності на фірму; консульська довідка від 17 грудня 2013 року; довідка з Прикордонної служби України від 09 грудня 2013 року №254/П-7333; лист ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 01 грудня 2014 року №11888 про визнання позивача нерезидентом.

Згідно з довідкою про реєстрацію (прописку) від 31 травня 2013 року, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 01 квітня 2013 року, тобто менш ніж за рік до перетину ним митного кордону України на автомобілі Porsche Cayenne GTS.

Відповідно до п.п. 33, 45 ст. 4 МК України, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України, належать до нерезидентів

Постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не мас постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Згідно з абзацом 1 ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка.

Підтвердженням постійного місця проживання особи - громадянина України - нерезидента може бути паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у якому зроблений відповідний запис із зазначенням держави виїзду (п. 12 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231).

З матеріалів справи вбачається, що у паспорті громадянина України позивача зазначено адрес постійного місця проживання, а саме м. Київ. Отже, у розумінні МК України та законів України, позивач не є нерезидентом-громадянином України, адже згідно інформації у паспорті, останній має постійне місце проживання в межах м. Києва, а згідно довідки про реєстрацію (прописку), позивач проживає на території ФРН з 31 травня 2013 року, тобто менш ніж рік, що суперечить вимогам п. 45 ст. 4 МК України, а тому суд погоджується з висновками відповідача стосовно наявності обґрунтованих підстав вважати позивача особою, яка не відповідає поняттю нерезидент-громадянин України.

Відповідно до п. 2.1 розділу II Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном, затверджених наказом Міністерства закордонних справ України від 17 листопада 2011 року №337, громадяни України, які відповідно до чинного законодавства України є такими, що постійно проживають за кордоном, приймаються на постійний консульський облік.

Консульський облік полягає в реєстрації в закордонних дипломатичних установах України (далі - ЗДУ) громадянина України, який постійно проживає за кордоном, шляхом внесення даних про громадянина України до облікової картки та електронного реєстру громадян України, які постійно проживають за кордоном, що ведеться в ЗДУ за встановленою формою, проставленні в дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини відповідної відмітки (штампу) (п. 1.2 розділу I Правил). При прийнятті на постійний консульський облік у паспортному документі або проїзному документі дитини проставляються штамп: "Прийнятий на консульський облік в...", дата, підпис консульської посадової особи, мала гербова печатка (п. 2.4 розділу II Правил).

Суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься інформація, що у закордонному паспорті позивача серії НОМЕР_3 на стан перетину кордону України 27 вересня 2013 року відсутня відмітка відповідної консульської установи про постійне проживання позивача на території Німеччині.

Щодо довідки про вид на проживання позивача суд зазначає, що вона видана 12 серпня 2013 року. Дана довідка не може бути достатнім доказом статусу позивача, як нерезидента-громадянина України, оскільки вона дає право на вільний в'їзд в Німеччину та дозволяє позивачу займатися трудовою діяльністю, що вбачається зі її змісту, але не може свідчити про факт постійного проживання позивача на її території.

Позивачем надано суду консульську довідку для пред'явлення українським офіційним установам від 17 грудня 2013 року, проте, даний документ належним чином не посвідчений та містить розбіжності.

Зокрема, в Консульській довідці для пред'явлення українським офіційним установам від 17 грудня 2013 року зазначено, що позивач зареєстрований із 08 листопада 2010 року в АДРЕСА_2. Адреса його місця проживання в Німеччині: АДРЕСА_3.

Разом з тим, у довідці про реєстрацію (прописку) від 31 травня 2013 року зазначено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, а дата реєстрації та заселення 01 квітня 2013 року.

Витяг з торгівельного реєстру про право власності на фірму позивача "Інформаціонсбюро Дойче Мессе ГмбХ", не береться судом до уваги в якості доказу статусу позивача як не резидента України, оскільки даний документ не є підтвердженням постійного місця проживання.

Позивач наполягає на тому, що він має статус нерезидента-громадянина України, роблячи посилається на лист ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у місті Києві. Суд не погоджується з даними висновками позивача виходячи з наступного.

Лист ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у місті Києві від 01 грудня 2014 року №11888 не є підтвердженням постійного проживання на території Німеччини та підтвердженням статусу нерезидента, оскільки він виданий податковим органом 01 грудня 2014 року, а позивач перетинав державний кордон України 27 вересня 2013 року. Тобто, на час перетину кордону позивач не був визнаний у встановленому законом порядку нерезидентом-громадянином України.

Отже, враховуючи усі вище викладені норми та з'ясовані обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено його постійне місце проживання на території Німеччини у відповідності до вимог чинного законодавства України, як і не підтверджено статус нерезидента-громадянина України, а тому позовна вимога щодо визнання рішення суб'єкта владних повноважень не підлягає задоволенню.

Стосовно заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167, ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.п. 3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009 року №1, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна йому відповідачем моральна шкода, ним не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю суб'єкта владних повноважень (відповідача), не визначено, якими доказами це підтверджується.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправним рішення та стягнення моральної шкоди є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин