Справа № 192/1196/15-а(2-а/192/23/15)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2015 рокусправа № 192/1196/15-а(2-а/192/23/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Іванова С.М. Чабаненко С.В.

при секретарі: Горшкові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області Карпенко Юлії Сергіївни, начальника відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області Таран Ірини Олександрівни про визнання дій і бездіяльності протиправними та скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: - визнати дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області Карпенко Ю.С., які виразилися у порушенні права недоторканості житла ОСОБА_1 пов'язаного з проникненням до нього без наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи, при складанні Акту державного виконавця від 25 березня 2015 року у виконавчому провадженні № 46112522 - протиправними та такими, що суперечать вимогам Конституції та законам України і порушують Конституційний принцип недоторканості житла громадян: - скасувати, як протиправну, постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області Карпенко Ю.С. від 25 березня 2015 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу на суму 340 грн. у виконавчому провадженні № 46112522; визнати дії начальника відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області Таран І.О., які виразилися у самостійному встановленні порядку і заходів виконання судового рішення у виконавчому провадженні №46112522 та неприйняття заходів до поновлення прав та свобод ОСОБА_1 - протиправними; - визнати подання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, направленого 09.06.2015 року до Солонянського РВ УМВС України в Дніпропетровській області начальником відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області Таран І.О. - протиправним.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року позовна заява в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу повернута позивачеві, а в частині позовних вимог про визнання протиправними дій при складанні акту, дій по встановленню порядку і заходів виконання судового рішення, не прийнятті заходів до поновлення прав позивача, визнання протиправним подання про притягнення до кримінальної відповідальності - у відкритті провадження відмовлено із роз'ясненням ОСОБА_1 його права на звернення з цими вимогами до Солонянського районного суду Дніпропетровської області як місцевого загального суду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права - статей 18 та 181 Кодексу адміністративного судочинства України, якими визначені правила предметної підсудності та особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби. Так, позовна заява була подана до Солонянського районного суду Дніпропетровської області - місцевого загального суду, як адміністративного суду, враховуючи Постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними ми судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби», тому цей позов має бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства цим же судом.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, місце і час розгляду апеляційної скарги, доказом чого є повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, у судове засідання не прибули.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Згідно частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною 1 статті 383 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до частин 1, 2 статті 384 Цивільного процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби; скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Розгляд судом скарг сторін виконавчого провадження на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, якими порушено їх права чи свободи, здійснюється за правилами розділу VI цього ж Кодексу в рамках судового контролю за виконанням судових рішень.

Вищий адміністративний суд України у постанові від 20.05.2013, № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" зазначив, що суди повинні враховувати, що юрисдикція адміністративних судів може бути встановлена законом, зокрема, частинами четвертою, п'ятою статті 82 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження".

Крім того, колегією суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України 30 червня 2015 року ухвалена постанова у справі № 825/2566/14, в якій висловлена правова позиція щодо необхідності врахування рішень Європейського Суду з прав людини при визначенні юрисдикції.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Zand v.Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Верховний Суд України також вказав на те, що якщо законом встановлений інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, виконавче провадження № ВП № 46112522 відкрито державним виконавцем на виконання виконавчого листа № 0438/1742/1012, виданого Солонянським районним судом на виконання рішення, ухваленого у цивільній справі. ОСОБА_1 оскаржує дії державного виконавця, вчиненні при здійсненні виконавчих дій в межах зазначеного виконавчого провадження (складання Акту), постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду, ухваленого в цивільній справі, дії та бездіяльність начальника відділу державної виконавчої справи (встановлення порядку і заходів виконання судового рішення у цивільній справі, невжиття заходів поновлення прав позивача, як боржника у виконавчому провадженні по виконанню рішення у цивільній справі), подання начальника державної виконавчої служби про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, за невиконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

Зважаючи на те, що предметом спору є рішення, дії, бездіяльність державного виконавця, начальника відділу державної виконавчої служби, як посадової особи державної виконавчої служби, прийняті, вчиненні в межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду, ухваленого у цивільній справі, а законом - статтею 383 Цивільного процесуального кодексу України та статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений інший порядок судового оскарження - до суду, який видав виконавчий документ, у відкритті провадження в адміністративній справі має бути відмовлено.

Оскарженою ухвалою суд одночасно і відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі, і повернув позовну заяву. Проте, Кодексом адміністративного судочинства України визначено, що повернення позовної заяви та відмова у відкритті провадження відбувається ухвалами суду на підставі статей 108 та 109 відповідно і викладення різних за своїм змістом та наслідками процесуальних рішень однією ухвалою процесуальним законом не передбачено.

Суд апеляційної інстанції, у свою чергу, не наділений повноваженнями з прийняття рішень по відмові у відкритті провадження в адміністративній справі, тому оскаржена ухвала суду підлягає скасуванню, як така, що прийнята з порушенням норм процесуального права, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 199 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки питання про відкриття провадження не вирішувалось. При цьому, суду першої інстанції при вирішенні питання юрисдикції у справі необхідно врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 30.06.2015 року (справа № 21-), положення статті 383 Цивільного кодексу України та ухвалити рішення у відповідності з вимогами частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пунктом 7 цієї постанови передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 83 Закону України «Про виконавче провадження» постанови начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, про скасування постанови або іншого процесуального документа (його частини), прийнятих державним виконавцем, про визнання недійсним акта державного виконавця, постанови начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або державного виконавця про виправлення граматичної чи арифметичної помилки, постанова керівника вищестоящого органу державної виконавчої служби щодо виявлених порушень вимог закону можуть бути оскаржені в десятиденний строк із дня їх внесення, зокрема й у судовому порядку. Юрисдикція таких справ визначається з урахуванням положень частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України та частин четвертої, п'ятої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вищенаведені акти виносяться у конкретному виконавчому провадженні.

За приписами статті 204 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, у тому числі, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За наведених вище підстав апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржена ухвала суду - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки питання про відкриття провадження в частині позовних вимог, за якими суд повернув позовну заяву, не вирішувалось.

Керуючись ст. 195, п.3 ч.1 ст.199, 204, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2015 року у справі № 192/1196/15-а (2-а/192/23/15) - скасувати.

Справу у справі № 192/1196/15-а (2-а/192/23/15) до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко