Справа № 2-а-451/2010
Суддя: Вознюк С. М.
Дата ухвалення: 2010-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Справа № 2-а-451/2010
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2010 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Вознюк С.М. розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Державного казначейства України у Київській області, про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги дитині війни, -

в с т а н о в и в :

17.02.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про визнання відмови у перерахунку соціальної допомоги, передбаченої ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з боку Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та зобовязання відповідача нарахувати на користь останнього недоплачену йому, як дитині війни щомісячну державну соціальну допомогу за період з 01.01.2006 року до моменту винесення рішення. Крім того, просив

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004 року № 2195-ІV є дитиною війни. Згідно зі статтею 6 зазначеного Закону з 01.01.2006 року йому повинна виплачуватися щомісячна соціальна допомога у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. У 2006 - 2009 роках така допомога позивачу не виплачувалась. Оскільки невиплата щомісячної соціальної допомоги здійснена відповідачем протиправно, зважаючи на рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007, ОСОБА_1 просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Також просив відновити пропущений з поважних причин строк на звернення до адміністративного суду.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявився, але надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглядати справу у письмовому провадженні.

Відповідач ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Київській області в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій проти позову заперечив та просив слухати справу у відсутність його представника в письмовому провадженні. Письмові заперечення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зводились до того, що на момент звернення позивача до суду не визначений механізм проведення відповідних виплат, передбачених ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а тому не встановлено яким саме органом та за рахунок яких коштів повинні здійснюватись призначення та виплата соціальної допомоги. Невірним, на думку відповідача, є застосування до даних відносин при призначенні та виплаті допомоги мінімального розміру пенсії, визначеного в ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування". Також відповідач просив врахувати положення ст.ст. 99, 100 КАС України, зважаючи на періоди за які просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та часу його звернення до суду, що свідчить про пропущення позивачем строку на звернення за попередні роки. На підставі викладеного представник Головного управління Пенсійного фонду просив у задоволенні позову відмовити.

Представник залученого згідно ухвали суду в якості співвідповідача ОСОБА_2 управління державного казначейства у Київській області, в судове засідання не з'явився, однак надав письмові пояснення.

Дослідивши матеріали справи та додані документи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до його віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), відмітки в пенсійному посвідчені та ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004 року є пенсіонером за вислугою років та має статус дитини війни. Вказані обставини підтверджуються копією паспорту та пенсійного посвідчення позивача (а.с.8-9,11).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, що визнано відповідачем у справі в своїх письмових запереченнях та підтверджується пенсійним посвідченням.

У відповідності до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, який набрав чинність з 01.01.2006 року, дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги виплачується підвищення у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ч.1 ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування розмір мінімальної пенсії за віком дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Однак, ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Київській області, починаючи з 01.01.2006 року до 01.01.2008 року, до пенсії, що виплачувалась ОСОБА_1, не додавало 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а з 01.01.2008 року обмежилось виплатою лише 10% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, що втратили працездатність, про що свідчить відповідь відповідача від 14.12.2009 року.

Крім того, вказаним листом ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Київській області відмовило ОСОБА_1 у перерахунку призначеної пенсії з урахуванням підвищення її розміру на всі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність за оспорюваний позивачем період (а.с.13).

Ці обставини сторони визнають, тому за правилами ч.1 ст.72 КАС України вони не потребують доказування.

Як зазначив відповідач у вказаному вище листі та письмових запереченнях долучених до матеріалів справи, ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Київській в період з 01.01.2007 року по 01.01.2008 року, здійснювало нарахування та виплату надбавки до пенсії дітям війни на підставі ст. 6 Закону від 24.11.2004 року з урахуванням положень п. 12 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", якими дію такої статті зупинено, й виплати допомоги здійснювалась протягом 2007 року лише дітям війни які є інвалідами. Оскільки ОСОБА_1 не є інвалідом, то така допомога й не виплачувалась останньому.

Починаючи з 01.01.2008 року ОСОБА_2 управління керувалось положеннями Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №530 "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян", відповідно до яких ОСОБА_1 нараховувалось та виплачувалась зазначена надбавка до пенсії, як дитині війни в розмірі 10% прожиткового мінімуму встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Щодо нарахування та виплати вказаної надбавки до пенсії в період з 01.01.2006 року по 01.01.2007 року відповідач пояснив, що за цей період не визначено порядок надання таких пільг Кабінетом Міністрів України, а тому відсутній правовий механізм виконання вимог закону.

При розгляді адміністративного позову ОСОБА_1, суд виходить з того, що ухилення відповідача від збільшення розміру пенсії за віком, призначеної останній на 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01.01.2007 року до 01.01.2008 року, а також збільшення розміру цієї пенсії лише на 10% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, починаючи з 01.01.2008 року, не ґрунтуються на вимогах ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» втратили чинність з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України.

У відповідності зі статтями 1, 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який приймає рішення та дає висновки у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Отже до компетенції адміністративних судів, як судів загальної юрисдикції, належить надання висновків щодо відповідності нормативно-правових актів законам України (законності), в той час як прийняття рішень та надання висновків щодо конституційності законів та інших нормативно-правових актів є виключною юрисдикцією Конституційного Суду України.

Зважаючи на вказані норми законів, при розгляді цієї справи суд не застосовує п.12 ст.71 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік, яким була зупинено нарахування та виплата дітям війни надбавки до пенсії, та розділу ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким були внесені зміни в ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни в частині, що стосується зменшення розміру надбавки до їх пенсій з 30% до 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виходячи з того, що рішеннями Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 та 22 травня 2008 року №10-рп/2008 п.12 ст.71 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік та розділ ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України ", відповідно, визнані неконституційними.

Не підлягає застосуванню судом при вирішенні даної справи також постанова Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №530 „Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян, оскільки її зміст не відповідає ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, як нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

Посилання відповідача на неможливість призначення пенсії з урахуванням підвищення на 30% мінімальної пенсії за віком у звязку з відсутністю відповідного механізму для визначення розміру цього підвищення, суд оцінює критично.

Застосування мінімального розміру пенсії, визначеного відповідно до Закону від 09.07.2003 року №1058-VІ, проти чого також заперечує відповідач, не суперечить змісту ч.3 ст. 28 цього ж Закону, оскільки інших розмірів мінімальної пенсії за віком законодавством України не передбачено. Застосування ж розміру прожиткового мінімуму для призначення грошових та соціальних допомог (пільг та гарантій) спеціально обумовлюється законодавством. В даному випадку таких обмежень судом не встановлено. Крім того, суд вважає за доцільне застосувати в даному випадку аналогію закону відповідно до ч. 7 ст.9 КАС України, оскільки суд повинен застосувати закон, що регулює подібні правовідносини.

З цих підстав, суд визнає незаконною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у перерахуванні вже призначеної пенсії та вважає достатніми підстави для зобовязання відповідача здійснити перерахунок пенсії за віком, призначеної ОСОБА_1, з урахуванням підвищення її розміру на 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 09.07.2007 року до 01.01.2008 року, та призначення та виплату останньої з урахуванням підвищення її розміру на 20% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 22.05.2008 року до винесення рішення судом.

До такого висновку суд приходить також зважаючи на те, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст.55 Конституції України). Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди України, при розгляді справ, застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду - як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Європейський Суд з прав людини при розгляді справи "Кечко проти України" зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. У зв'язку з чим Європейський суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів - Закону України "Про соціальний захист дітей війни", відповідно до якого встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України "Про державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку уряду України, превалювали як lex specialis. Європейський суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, постільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Невиконання державою (в особі Пенсійного Фонду, на який покладено проведення виплат за аналогією з положеннями Закону України "Про бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року за №107-У1) своїх соціальних зобов'язань щодо окремих громадян ставить їх у не рівні умови, підриває принцип довіри особи до держави і закономірно призводить до порушення принципів соціальної справедливості у правовій державі. Законами України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та "Про Державний бюджет України на 2008 рік" безпідставно скасовано та зменшено відповідно обсяг соціальної пільги, виплата якої передбачена іншим чинним Законом України, а саме Законом України "Про соціальний захист дітей війни" і гарантована Конституцією України.

Суд також враховує, що згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить, станом: з 1 січня - 350 гривень, з 1 квітня - 359 гривень, з 1 жовтня - 366 гривень.

Відповідно до вимог ст. 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року (із змінами, внесеними 19 січня 2006 року) зазначене підвищення в 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений Кабінетом Міністрів України та погоджений Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Оскільки Кабінет Міністрів України в 2006 році так і не визначив порядку виплати 30% надбавки до пенсії «дітям війни», то вимоги позивача, які стосуються 2006 року, задоволенню не підлягають.

Згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить: з 1 січня -380 гривень, з 1 квітня - 406 гривень, з 1 жовтня - 411 гривень.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить: з 1 січня - 470 гривень, зі квітня - 481 гривень, з 1 липня - 482 гривні, з 1 жовтня - 498 гривень.

Згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить: з 1 січня - 498 гривень.

Згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" від 27.04.2010 року прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить: з 1 січня - 695 гривень.

Суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. за 2006 рік та за період з 01.01.2007 року по 09.07.2007 року, а також з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року слід відмовити зважаючи на те, що за вказаний період зупинення дії ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та внесені до неї зміни, не визнані неконституційними на момент здійснення нарахування та виплати такої надбавки до пенсії як дитині війни у відповідний період.

Крім того, судом враховано, що згідно заперечення на адміністративний позов, ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Київській області, дату з якої позивач перебуває на обліку та користується відповідними пільгами і компенсаціями, вважають датою дізнання ОСОБА_1 про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач не міг не знати, що його права порушуються, але з заявою до суду звернувся лише 17.02.2010 року. У цьому звязку строк звернення до суду, стосовно стягнення недоплачених сум щомісячної державної соціальної допомоги позивачем пропущено відповідно до змісту ст.ст. 99, 100 КАС України.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно ч. 2 вказаної статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Підстав для поновлення такого строку, з урахуванням заявленого позивачем клопотання, судом не встановлено.

Тому у задоволенні позовних вимог за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 16.02.2009 року необхідно відмовити на підставі ст.ст.99-102 КАС, оскільки позивачем пропущено строки звернення до суду і на застосуванні процесуальних строків наполягав представник відповідача.

У суду відсутні підстави для додаткового задоволення вимог позивача і в частині зобовязання відповідача призначити щомісячне підвищення до пенсії, як дитині війни, відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", оскільки такі вимоги входять до складу заявлених раніше ним вимог (п.3 адміністративного позову), ухвалення рішення на майбутнє не відповідає вимогам діючого законодавства та положенням КАС України, оскільки не встановлено порушення права позивача на перед.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 11 КАС України суд не може виходити за межі позовних вимог.

Оскільки позивач оплатив судовий збір, а рішення виноситься на його користь, розмір такого збору, відповідно до ст. 94 КАС України, в сумі 1 гривні 70 копійок, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Крім того, позивачем заявлялись вимоги про стягнення з відповідача витрат повязаних з наданням правової допомоги в розмірі 300 грн., які відповідно до вимог ст. 94 КАС України, в разі їх підтвердження, присуджуються за рахунок Державного бюджету України. У цьому зв'язку ГУ ДКУ у Київській області було залучено в якості співвідповідача. В матеріалах справи наявні підтверджуючі документи оплати таких витрат та їх розрахунок (а.с. 14-19), а тому розмір таких витрат в сумі 300 грн. слід стягнути з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 71, 86, 94, 102, 128, 158-163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо неперерахування та виплати ОСОБА_1, як дитині війни щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 24.11.2004 року за період з 17.02.2009 року по 17.02.2010 року.

Зобовязати ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1, як дитині війни щомісячну соціальну допомогу в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 24.11.2004 року за період з 17.02.2009 року по 17.02.2010 року, виходячи з розміру визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", з урахуванням раніше виплачених сум допомоги.

У задоволенні іншої частини адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Судовий збір в розмірі 1 (одна) гривня 70 копійок стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (м. Київ, вул. Ярославська, 40).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (м. Бориспіль Київської області, вул. Соцмістечко, 347, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), - 300 (триста) грн. витрат, повязаних з наданням правової допомоги.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду в десятиденний строк з дня складання постанови у повному обсязі та поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови суду виготовлено 17.05.2010 року.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області ОСОБА_3