Справа № 2а/1770/3198/11
Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року м. Київ К/9991/55769/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу

Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 07.09.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2012

у справі №2а/1770/3198/2011

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан Крупець»

до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне підприємство «Нафта Центр»

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 07.09.2011, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2012, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції від 11.05.2011 №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 120290,00 грн., у т.ч. 96232,00 грн. - основний платіж, 24058,00грн. - штрафні (фінансові) санкції.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняття нового про відмову в позові, з підстав невірного застосування норм матеріального права.

Перевіривши під час попереднього судового засідання повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку позивача щодо підтвердження відомостей, отриманих від ПП "Нафта Центр", яке мало правові відносини з платником податків за період з 01.12.2010 по 30.12.2010, за результатами якої складено акт від 21.04.2011 №108/23/34070641.

За висновками акта перевірки позивачем порушено вимоги - пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, пп.7.5.1 п.7.5 ст.7, ст.8-1 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР, в результаті чого занижено податок на додану вартість по спеціальній декларації за грудень 2010 року в сумі 86759,00 грн.; - пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР встановлено заниження податку на додану вартість по загальній декларації за грудень 2010 року в сумі 9473,00грн.

На підставі акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.05.2011 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 120290,00 грн. (96232,00 грн. - за основним платежем, 24058,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

За наслідком адміністративного узгодження скарга позивача залишена без задоволення, податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Дані порушення, на думку відповідача, виникли через те, що угоди, укладені позивачем з його контрагентами, є нікчемними. Такі висновки податкового органу зроблені у зв'язку з тим, що у ПП «Нафта Центр» відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, а також підприємство не знаходиться за юридичною адресою.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше, ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 цього Закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Частиною 2 зазначеного підпункту встановлено, що у разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Нормами підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

При цьому, підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Суд першої інстанції, з доводами якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовував свої висновки тим, що між позивачем та його контрагентом ПП «Нафта Центр» у 2010 році здійснювалися господарські операції з поставки паливно-мастильних матеріалів.

У грудні 2010 року вказаним контрагентом було поставлено для позивача дизельне паливо на загальну суму 577394,55 грн., у т.ч. ПДВ - 96232,41 грн., що підтверджується видатковими накладними від 06.12.2010 №РН-0000115, від 06.12.2010 №РН-0000116, від 09.12.2010 №РН-0000123, від 20.12.2010 №РН-0000128, від 10.12.2010 №РН-0000131, відповідними рахунками-фактурами, товарно-транспортними накладними від 07.12.2010 ААК №104, від 07.12.2010 ААК №103, від 09.12.2010 ААК №110, від 10.12.2010 ААК №115, від 10.12.2010 ААК №116, від 10.12.2010 ААК №120, від 10.12.2010 ААК №119, від 25.12.2010 ААК №170. ПП «Нафта Центр» виписано для ТОВ «Агролан Крупець» податкові накладні від 06.12.2010 №115 на суму 98420,00 грн., у т.ч. ПДВ 16403,33 грн., від 06.12.2010 №116 на суму 103041,75 грн., у т.ч. ПДВ 17173,62 грн., від 09.12.2010 №123 на суму 105985,80 грн., у т.ч. ПДВ 17664,30 грн., від 10.12.2010 №128 на суму 113939,00 грн., у т.ч. ПДВ 18989,83 грн., від 10.12.2010 №131 на суму 106915,50 грн., у т.ч. ПДВ 17819,25 грн., від 27.12.2010 №166 на суму 49092,50 грн., у т.ч. ПДВ 8182,08 грн.

Податок на додану вартість за вказаними податковими накладними у розмірі 96232,00 грн. було включено позивачем до складу податкового кредиту за грудень 2010 року й податковий кредит розподілявся по питомій вазі, а саме: 86759,00грн., що складає 90,156%, відображено у спеціальній декларації; 9473,14грн., що складає 9,844% - у загальній декларації. Розрахунок по даній господарській операції проведено у повному обсязі шляхом перерахування коштів позивачем на розрахунковий рахунок ПП «Нафта Центр» відповідно до банківських виписок від 07.12.2010 №136, від 08.12.2010 №137, від 13.12.2010 №515, №516, від 29.12.2010 №589. Придбане у ПП «Нафта Центр» дизельне паливо було повністю оприбутковане ТОВ «Агролан Крупець» на складі паливно-мастильних матеріалів, про що свідчать картки рахунку 203 «Паливо» й використовувалося позивачем у власній господарській діяльності - для заправки транспортних засобів та сільськогосподарської техніки, що підтверджується лімітно-заборними картами на одержання товарно-матеріальних цінностей.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи контролюючого органу про нікчемність спірних договорів, оскільки, висновки щодо завідомої суперечності правочину інтересам держави та суспільства контролюючі органи можуть робити виключно в аспекті того, чи суперечить відповідний правочин фіскальним інтересам держави, забезпечення яких покладається на контролюючі органи. Наявність умислу та обставини щодо виконання угод, стосовно дійсності яких виник спір, сходять до предмету доказування в судовому процесі, зокрема, до таких доказів належить обвинувальний вирок, який набрав законної сили, що підтверджував би факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами суб'єктів господарської діяльності за наслідками виконання оспорюваних угод. Однак доказів постановлення вироків, які б містили в собі встановлені судом об'єктивні дані про нікчемність оспорюваної угоди відповідачем не надано.

Натомість наявність у позивача належно оформлених первинних документів на підтвердження понесених витрат та податкового кредиту, які були належним чином відображені ним у податковому обліку, відповідачем не спростовано, жодних свідчень того, що спірні договори та/або їх виконання спричинило заниження чи приховування об'єктів оподаткування у відповідних господарських операціях з боку їх учасників, судами не встановлено.

Судами досліджувались обставини добросовісності позивача, при вчиненні згаданих господарських операцій з вищеназваним контрагентом, перед укладенням договорів з метою запобігання укладенню правочинів з недобросовісним суб'єктом господарювання. На час укладення та виконання договорів контрагент позивача був зареєстрований в ЄДРПОУ, тобто був юридичною особою, наділеною цивільною правоздатністю і дієздатністю, був платником податку на додану вартість.

Крім того, позивач не може нести відповідальність як за несплату податків його контрагентом, так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності щодо такої.

За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товарів (робіт, послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів, а надто тих, з якими у позивача відсутні взаємовідносини. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Господарські операції позивача з ПП «Нафта Центр» здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності суб'єкта господарювання при здійсненні вказаних операцій.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій, бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що господарські операції позивача з його контрагентом здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності суб'єкта господарювання при здійсненні вказаних операцій.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої та апеляційної інстанції, виконавши всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили справу у відповідності з нормами матеріального права та постановили обґрунтоване рішення, підстав для їх скасування, з мотивів викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби відхилити, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 07.09.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2012 залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-239№ КАС України безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун