Справа № 2а-3739/11/1511
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

"21" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/50480/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Чумаченко Т.А.,

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Іллічівської міської ради Одеської області про скасування рішення, за касаційною скаргою Іллічівської міської ради Одеської області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, звернулись до суду з позовом, у якому просили визнати незаконним та скасувати рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 «Про передачу в оренду ТОВ «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 16.09.2009.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 7 липня 2010 року позивачам відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 109 КАС України, оскільки її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2011 року ухвалу суду першої інстанції скасовано в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 «Про передачу в оренду ТОВ «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га», справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В решті судове рішення залишено без змін.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30 червня 2011 року виділено в самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до Іллічівської міської ради Одеської області про визнання незаконним та скасування рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 «Про передачу в оренду ТОВ «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га».

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 2 грудня 2011 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 «Про передачу в оренду ТОВ «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га».

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Скасовано рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 «Про передачу в оренду ТОВ «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га».

У касаційній скарзі Іллічівська міська рада Одеської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на законність постанови суду апеляційної інстанції, просить залишити її без змін.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_4 до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

За змістом статей 2 та 5 вказаного кодексу міська рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

У пункті 31 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено право сільської, селищної, міської ради приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Вирішуючи спір по суті, суд залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14) та від 9 грудня 2014 року (справа № 21-308а14).

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За змістом частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до частини 1 статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись статтями 157, 211, 220-1, 228, 230, 231 КАС України,

ухвалив:

Касаційну скаргу Іллічівської міської ради Одеської області задовольнити частково.

Постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 2 грудня 2011 року і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року - скасувати.

Закрити провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_4 до Іллічівської міської ради Одеської області про скасування рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 «Про передачу в оренду ТОВ «Моноліт» земельної ділянки загальною площею 3,7999 га».

Роз'яснити позивачеві право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: