Справа № 2а-28831/10/0570
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Аляб'єв І.Г.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року справа №2а-28831/10/0570

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2015 року у справі № 2а-28831/10/0570 за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Шахтарський міськрайонний суд Донецької областіпро визнання нечинним наказу, зобов'язання поновити на роботі та нарахування заробітної плати за період вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання нечинним наказ начальника Територіального управління державної судової адміністрації в Донецькій області № 241-к від 18 листопада 2010 року «Про звільнення ОСОБА_2.»; зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі з моменту звільнення та нарахування заробітної плати за період вимушеного прогулу (а.с. 2-4 т. 1).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 у справі № 2а-28831/10/0570відмовлено повністю (а.с. 221-225 т.2).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року постанову суду першої інстанції від 08 грудня 2011 року залишено без змін (а.с. 26-32 т.3).

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 05 грудня 2013 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 57-60 т.3).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано відповідача внести зміни в Наказ № 241-к від 18 листопада 2010 року шляхом зміни формулювання звільнення позивача з ч. 1 ст. 41 КЗпП на п. 6 Ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу». В іншій частині позову відмовлено (а.с85-88 т.3).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2014 року постанову суду першої інстанції від 12 лютого 2014 року залишено без змін (а.с. 116-118 т.3).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 липня 2015 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2012 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с. 145-148 т. 3).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2015 року адміністративний позов задоволено. Визнано нечинним з моменту винесення Наказ Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області від 18 листопада 2010 року № 241-к «Про звільнення ОСОБА_2.». Зобов'язано відповідача поновити ОСОБА_2 на посаді керівника апарату Шахтарського міськрайонного суду Донецької області. Зобов'язано відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (а.с. 162-164 т.3).

Не погодившись з судовим рішенням,15 вересня 2015 рокуТериторіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2015 року у справі № 2а-28831/10/0570, ухвалити нове рішення, у якому змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2, привівши наказ відповідача у відповідність з законодавством, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на не виконання позивачем покладених на неї посадових обов'язків. Звернув увагу суду на положення п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», наголошував на тому, що у разі неправильної юридичної кваліфікації обставинам, які стали підставою для звільнення, суд може змінити формулювання цих причин і привести наказ про звільнення у відповідність з законодавством (а.с. 175-179 т.3).

Позивач та представник відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 204-206 т. 3).

Позивач та представник відповідача надали до канцелярії суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 207-208, 209 т. 3).

Колегія суддів розглядає дану справу відповідно до вимог ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ПогорськаВероніка Курбаноліївна з 08 квітня 2008 року працювала у Шахтарському міськрайонному суду Донецької області на посаді керівника апарату суду.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області № 241-к від 18 листопада 2010 року «Про звільнення ОСОБА_2.», позивача звільнено з посади керівника апарату Шахтарського міськрайонного суду Донецької області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (а.с. 8-9 т.1, 212-213 т. 2).

Підставою для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_2 стало подання Голови Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2010 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності за систематичне невиконання розпоряджень голови суду, перевищення своїх повноважень та неповагу до працівників суду.

В якості підстав для звільнення визначено численні порушення законодавства, допущені ОСОБА_2, а саме: вела від імені суду листування з іншими органами державної влади; завіряла копії судових рішень, підписувала виконавчі листи замість суддів, засвідчуючи свій підпис відбитком гербової печатки суду;привласнивши виключні повноваження суду, внесла виправлення у рішення суду, завіривши його своїм підписом та відбитком гербової печатки (а.с. 19-21 т.1).

Спірним питанням у справі є правомірність дій відповідачаприймати спірний наказ та звільняти позивача за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неправомірно звільнив позивачаза одноразове грубе порушення трудових обов'язків, оскільки суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з яких роботодавець не пов'язував звільнення. Крім того, суд зазначив, що інші підстави для звільнення, передбачені Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а, відтак, спірний наказ є таким, що підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна службу є державною.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу». Згідно зі ст.ст. 9 і 30 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Правовий статус працівників апарату суду відповідно до частини 5 ст.149 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-У1 « Про судоустрій і статус суддів» визначається Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-Х11.

Згідно із статтею 30 зазначеного Закону крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, визначені додаткові підстави припинення державної служби.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

З аналізу вищевикладеної норми права вбачається, що звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків як одну із додаткових підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов та може застосовуватися до обмеженого кола працівників, які характеризуються наявністю керівних функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на посаді керівника апарату Шахтарського міськрайонного суду Донецької області.

Відповідно до ст. 149 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату і несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування автоматизованої системи документообігу, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що тягне за собою звільнення його з посади.

Керівник апарату судує керівником державної служби суду, забезпечує реалізацію єдиної державної політики у сфері державної служби., що вбачається з Типового положення про апарат місцевого, апеляційного судів, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 28 вересня 2012 року № 115.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що керівник апарату місцевого суду не відноситься до осіб, які можуть бути звільнені з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст.41 КЗпП України.

Крім того, суд зазначає, що важливим елементом застосування п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є звільнення за порушення, яке має ознаку одноразовості. Однак, із змісту подання голови Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2010 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача вбачаються численні порушення її посадових обов'язків, що унеможливлюю законне звільнення позивача саме за цією статтею.

Щодо вимог апелянта змінити постанову суду першої інстанції шляхом зміни формулювання причини звільнення позивача з займаної посади, привівши спірний наказ у відповідності з законодавством, суд зазначає наступне.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що при розглядi справ про поновлення на роботi судам необхiдно з'ясувати, з яких пiдстав проведено звiльненняпрацiвниказгiдно з наказом (розпорядженням) i перевiряти їх вiдповiднiстьзаконовi.Суд не в правi визнати звiльнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звiльнення. Якщо обставинам, якi стали пiдставоюзвiльнення, в наказi (розпорядженні) дана неправильна юридична квалiфiкацiя, суд може змiнити формулювання причин звiльнення i привести його у вiдповiднiсть з чинним законодавством про працю.

Підстави для звільнення державного службовця визначені Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу" та Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Як вбачається з ч. 1ст. 30 Закону України «Про державну службу» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі:

1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону);

2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону;

3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону);

4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону);

5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону);

6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону;

7) неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що судом касаційної інстанції 02 липня 2015 року визначено неможливість кваліфікування дій позивача, як порушення Присяги державного службовця, та те, що позивач не притягалася до дисциплінарної відповідальності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо неможливості у даний правовідносинахіншого формулювання підстав для звільнення позивача у відповідності до положень Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України, відтак, спірний наказ є таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи встановлені судами обставини, висновок суду щодо незаконності прийнятого відповідачем наказу про звільнення позивача з займаної посади,суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині поновлення її на посаді та стягнення з відповідача на її користь коштів у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу (грошового забезпечення за час вимушеного прогулу).

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 197, п.1 ч. 1ст. 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2015 року у справі № 2а-28831/10/0570за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Шахтарський міськрайонний суд Донецької області про визнання нечинним наказу, зобов'язання поновити на роботі та нарахування заробітної плати за період вимушеного прогулу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Судді Т.Г.Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова