Справа № 817/2181/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2015-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/2181/15

09 жовтня 2015 року 12год. 20хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Приватного підприємства "Фірма РОМ"
до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Фірма РОМ" звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.07.2015 року №, №.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив суду на їх обґрунтування, що за наслідками проведеної відповідачем документальної планової перевірки підприємства виявлено порушення останнім вимог податкового законодавства, яке призвело до заниження ним податкових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість, у зв'язку з чим прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення. Представник позивача з висновками, покладеними в основу прийняття цих рішень, не погоджується, зазначає про їх безпідставність і необґрунтованість. Вказав, що до перевірки платником податку було надано усі необхідні первинні та інші документи на спростування викладених в акті перевірки висновків. Представник позивача також наголосив, що наведені в акті перевірки твердження не підтверджуються з боку контролюючого органу жодними документами та не містять посилань на норми законодавства. Просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Пояснив суду на обґрунтування своїх заперечень, що під час перевірки позивача було виявлено порушення ним п. 135.1, п. 135.2 ст. 135, п. 137.1, п. 137.4 ст. 137, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 197.21 ст. 197, п. 199.1, п. 199.3 ст. 199 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні об'єктів оподаткування податком на прибуток підприємств, податку на додану вартість внаслідок заниження собівартості реалізованих товарів, яке призвело до заниження ціни продажу, реалізації насіння соняшнику та озимого ріпаку, придбаного у сільськогосподарських виробників з врахуванням податкових зобов'язань, не проведення частки використання товарів в оподатковуваних операціях. Представник відповідача вказав, що викладені в акті перевірки порушення підтверджуються необхідними доказами. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку Приватного підприємства "Фірма РОМ" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 року, результати якої оформлено актом від 30.06.2015 року за №199/17-16-22-02/23306434 (т. 1 а.с. 22-42).

Платником податків подано заперечення на акт перевірки, за наслідками розгляду яких контролюючим органом висновки акту залишено без змін (т. 1 а.с. 43-45).

На підставі акту перевірки Державною податковою інспекцією у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області прийняті податкові повідомлення-рішення:

-від 14.07.2015 року № про збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у загальній сумі 371592,00 грн., в тому числі 247728,00 грн. за основним платежем, 123864,00 грн. штрафу;

-від 14.07.2015 року № про збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 372630,00 грн., в тому числі 298104,00 грн. за основним платежем, 74526,00 грн. штрафу (т. 1 а.с. 6-7).

В основу вказаних податкових повідомлень-рішень покладено висновки контролюючого органу про порушення платником податків вимог:

-п. 135.1, п. 135.2 ст. 135, п. 137.1, п. 137.4 ст. 137 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні доходів, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств всього на суму 1293211,00 грн., а саме за 4 кв. 2012 року на суму 265034,00 грн., за 2013 рік на суму 699895,00 грн., за 2014 рік на суму 328282,00 грн., що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств всього на суму 247728,00 грн., а саме за 4 кв. 2012 року на суму 55657,00 грн., за 2013 рік на суму 132980,00 грн., за 2014 рік на суму 59091,00 грн.;

-п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 197.21 ст. 197 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні податкового зобов'язання з податку на додану вартість всього на суму 280002,00 грн., а саме за жовтень 2012 року на суму 13196,00 грн., за листопад 2012 року на суму 18975,00 грн., за грудень 2012 року на суму 208363,00 грн., за січень 2013 року на суму 14698,00 грн., за лютий 2013 року на суму 15282,00 грн., за березень 2013 року на суму 8375,00 грн., за травень 2013 року на суму 11802,00 грн., за червень 2013 року на суму 13174,00 грн., за липень 2013 року на суму 18631,00 грн., за серпень 2013 року на суму 8904,00 грн., за вересень 2013 року на суму 3430,00 грн., за жовтень 2013 року на суму 9602,00 грн., за листопад 2013 року на суму 17517,00 грн., за грудень 2013 року на суму 18564,00 грн., за січень 2014 року на суму 5555,00 грн., за лютий 2014 року 5275,00 грн., за березень 2014 року на суму 14283,00 грн., за квітень 2014 року на суму 18000,00 грн., за липень 2014 року на суму 11011,00 грн., за серпень 2014 року на суму 14888,00 грн., за вересень 2014 року на суму 18248,00 грн.;

-п. 199.1, п. 199.3 ст. 199 Податкового кодексу України, яке полягало у завищенні податкового кредиту з податку на додану вартість всього на суму 18102,00 грн., а саме за листопад 2012 року на суму 778,00 грн., за грудень 2012 року на суму 1028,00 грн., за лютий 2013 року на суму 5990,00 грн., за березень 2013 року на суму 2616,00 грн., за квітень 2013 року на суму 750,00 грн., за серпень 2013 року на суму 959,00 грн., за жовтень 2013 року на суму 343,00 грн., за грудень 2013 року на суму 3140,00 грн., за лютий 2014 року 646,00 грн., за березень 2014 року на суму 645,00 грн., за квітень 2014 року на суму 418,00 грн., за травень 2014 року на суму 667,00 грн., за серпень 2014 року на суму 122,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

В силу вимог пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), в цьому розділі об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та в статті 136 Кодексу.

Пунктом 135.2 статті 135 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 135.4.1 пункту 135.4 статті 1345 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Пунктом 137.4 статт137 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) встановлено, що датою отримання доходів, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, є звітний період, у якому такі доходи визнаються згідно з цією статтею, незалежно від фактичного надходження коштів (метод нарахувань), визначений з урахуванням норм цього пункту та статті 159 цього Кодексу.

В свою чергу, за змістом пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Таким чином, наведені норми Податкового кодексу України не передбачають заборону декларування платником податків доходу, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування внаслідок реалізації товарів та послуг у сумі, яка нижче їх собівартості.

При цьому, поняття "компенсація", у розумінні пункту 135.4 статті 135 Податкового кодексу України, яка визначає порядок визначення доходів та їх склад, є, на відміну від собівартості, доходом, отриманим в будь-якій формі від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, тобто компенсує витрати платника податків на придбання або виготовлення товарів чи послуг.

Як зазначає контролюючий орган в акті перевірки, у періоді, що перевірявся, дохід від операційної діяльності платника податків виникав за рахунок реалізації товарів (паливно-мастильних матеріалів, засобів захисту рослин, насіння цукру та інше), при формуванні собівартості яких у складі останньої не було відображено транспортно-заготівельні витрати, що призвело до заниження ціни продажу та, на думку контролюючого органу, до заниження доходів (т. 1 а.с. 23).

Водночас, в акті перевірки контролюючим органом не було встановлено, що платником податків занижено фактичну компенсацію отриману від реалізації товарів.

Крім того, як закріплено у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", що затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 року №246, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 02.11.1999 року за №751/4044, на яке посилається відповідач, для цілей бухгалтерського обліку запаси включають товари у вигляді матеріальних цінностей, що придбані (отримані) та утримуються підприємством/установою з метою подальшого продажу (пункт 6). Первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю) за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству/установі; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів). Сума транспортно-заготівельних витрат, що узагальнюється на окремому субрахунку рахунків обліку запасів, щомісячно розподіляється між сумою залишку запасів на кінець звітного місяця і сумою запасів, що вибули (використані, реалізовані, безоплатно передані тощо) за звітний місяць. Сума транспортно-заготівельних витрат, яка відноситься до запасів, що вибули, визначається як добуток середнього відсотка транспортно-заготівельних витрат і вартості запасів, що вибули, з відображенням її на тих самих рахунках обліку, у кореспонденції з якими відображено вибуття цих запасів. Середній відсоток транспортно-заготівельних витрат визначається діленням суми залишків транспортно-заготівельних витрат на початок звітного місяця і транспортно-заготівельних витрат за звітний місяць на суму залишку запасів на початок місяця і запасів, що надійшли за звітний місяць. Приклади розподілу транспортно-заготівельних витрат наведені в додатку до Положення (стандарту) 9; інші витрати, які безпосередньо пов'язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях. До таких витрат, зокрема, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати підприємства/установи на доопрацювання і підвищення якісно технічних характеристик запасів. У разі, якщо на момент оприбуткування запасів неможливо достовірно визначити їх первісну вартість, такі запаси можуть оцінюватися та відображатися за справедливою вартістю з наступним коригуванням до первісної вартості (пункт 9). При відпуску запасів у виробництво, з виробництва, продаж та іншому вибутті оцінка їх здійснюється за одним з таких методів: ідентифікованої собівартості відповідної одиниці запасів; середньозваженої собівартості; собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО); нормативних затрат; ціни продажу (пункт 16).

У пункті 22 даного Положення вказано, що оцінка за цінами продажу заснована на застосуванні підприємствами роздрібної торгівлі середнього проценту торговельної націнки товарів. Цей метод можуть застосовувати (якщо інші методи оцінки вибуття запасів не виправдані) підприємства, що мають значну і змінну номенклатуру товарів з приблизно однаковим рівнем торговельної націнки. Собівартість реалізованих товарів визначається як різниця між продажною (роздрібною) вартістю реалізованих товарів і сумою торговельної націнки на ці товари. Сума торговельної націнки на реалізовані товари визначається як добуток продажної (роздрібної) вартості реалізованих товарів і середнього відсотку торговельної націнки. Середній відсоток торговельної націнки визначається діленням суми залишку торговельних націнок на початок звітного місяця і торговельних націнок у продажній вартості одержаних у звітному місяці товарів на суму продажної (роздрібної) вартості залишку товарів на початок звітного місяця та продажної (роздрібної) вартості одержаних у звітному місяці товарів.

Отже, застосовуючи оцінку запасів за методом ціни продажу контролюючим органом не було враховано можливість її застосування за вибором платника податків та не надано належної оцінки можливості застосування інших методів, а також при розрахунку суми перевищення витрат над доходами за кожен календарний місяць вибрано із щомісячних розшифрувань лише окремі господарські операції по окремій номенклатурі товару, за якими розрахункові витрати перевищували доходи, що підтвердила допитана у судовому засіданні 28.09.2015 року в якості свідка ревізор-інспектор ОСОБА_3, яка проводила перевірку.

Тому, твердження відповідача про порушення позивачем вимог п. 135.1, п. 135.2 ст. 135, п. 137.1, п. 137.4 ст. 137 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні доходів, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств за 4 кв. 2012 року, за 2013 рік, за 2014 рік всього на суму 1293211,00 грн., не відповідають фактичним обставинам справи та є необґрунтованими і безпідставними.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Таким чином, зазначені норми Податкового кодексу України також не встановлюють жодного взаємозв'язку між визначенням бази оподаткування податком на додану вартість та декларування платником податків доходу за наслідками реалізації товарів та послуг у сумі, яка нижче їх собівартості.

Тому, твердження відповідача про порушення позивачем вимог п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні податкового зобов'язання з податку на додану вартість за жовтень-грудень 2012 року, 2013 рік, січень-березень, липень-вересень 2014 року всього на суму 258642,00 грн. не відповідають фактичним обставинам справи та є необґрунтованими і безпідставними.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оспорювані податкові повідомлення-рішення від 14.07.2015 року № про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 371592,00 грн., в тому числі 247728,00 грн. за основним платежем та 123864,00 грн. штрафу, № в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 323302,00 грн., в тому числі 258642,00 грн. за основним платежем, 64660,50 грн. штрафу є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

Пунктом 197.21 статті 197 Податкового кодексу України (дія якого не була призупинена на час спірних правовідносин) передбачено, що звільняються від оподаткування операції з постачання на митній території України та вивезення в митному режимі експорту зернових культур товарних позицій 1001-1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно з УКТ ЗЕД, крім постачання та вивезення в митному режимі експорту таких зернових та технічних культур сільськогосподарськими підприємствами - виробниками та підприємствами, які безпосередньо придбали такі зернові та технічні культури у сільськогосподарських підприємств - виробників, а також крім постачання таких зернових та технічних культур Аграрним фондом у разі їх придбання з податком на додану вартість.

Норми цього пункту не застосовуються до операцій з постачання зернових культур товарної позиції 1006 та товарної підкатегорії 1008 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД і такі операції оподатковуються податком на додану вартість у порядку, встановленому цим Кодексом.

Матеріалами справи підтверджується, що 31.03.2014 року між ФГ "Насіння Поділля" (Постачальник) та ПП "Фірма РОМ" (Покупець) укладено договір поставки (т. 2 а.с. 150).

На виконання умов даного договору ФГ "Насіння Поділля" передано у власність ПП "Фірма РОМ" товари:

-насіння соняшника у кількості 3 т. загальною вартістю 72000,00 грн., в тому числі ПДВ 12000,00 грн., про що виписано накладну від 31.03.2014 року №6, податкові накладні від 31.03.2014 року №3, №4;

-насіння озимого ріпаку у кількості 3 т. загальною вартістю 8400,00 грн., в тому числі ПДВ 1400,00 грн., про що виписано накладну від 22.08.2014 року №16, податкову накладну від 22.08.2014 року №4 (т. 2 а.с. 151-152, 155-157).

Розрахунки за придбані товари проведено у повному обсязі (т. 2 а.с. 158-161).

Використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивача здійснювалося шляхом їх подальшої реалізації наступним покупцям (т. 2 а.с. 162-171).

Судом досліджено, що основним видом господарської діяльності ФГ "Насіння Поділля" за КВЕД є 01.11 "Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур" (т. 2 а.с. 219-221).

Згідно наданих ФГ "Насіння Поділля" для ПП "Фірма "РОМ" свідоцтв на насіння від 20.12.2013 року №7/12, від 22.08.2014 року №3/1, поставлене позивачу насіння соняшника та озимого ріпаку було вирощено даним сільськогосподарським виробником, що підтверджується заповненими графами 9 свідоцтв "Характеристика вирощеного насіння: сортова чистота (типовість)" (т. 2 а.с. 153-154).

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується придбання позивачем зернових та технічних культур товарних позицій 1001-1008, 1205 і 1206 УКТ ЗЕД безпосередньо у сільськогосподарського підприємства-виробника - ФГ "Насіння Поділля", внаслідок чого на операції з придбання таких товарів поширюються положення пункту 197.21 статті 197 Податкового кодексу України і останні звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Тому, твердження відповідача про порушення позивачем вимог п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 197.21 ст. 197 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні податкового зобов'язання з податку на додану вартість за квітень, серпень 2014 року всього на суму 21360,00 грн. відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оспорюване податкове повідомлення-рішення від 14.07.2015 року № в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 26700,00 грн., в тому числі 21360,00 грн. за основним платежем, 5340,00 грн. штрафу є правомірним та не підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 199.1 статті 199 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях.

За змістом пункту 199.3 статті 199 Податкового кодексу України, платники податку, у яких протягом попереднього календарного року були відсутні неоподатковувані операції, а такі неоподатковувані операції почали здійснюватися у звітному періоді, а також новостворені платники податку проводять у поточному календарному році розрахунок частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях на підставі розрахунку, визначеного за фактичними даними обсягів з постачання оподатковуваних та неоподатковуваних операцій першого звітного податкового періоду, в якому задекларовані такі операції. Розрахунок частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях подається до органу державної податкової служби одночасно з податковою декларацією звітного податкового періоду, в якому задекларовані такі оподатковувані та неоподатковувані операції.

Як зазначено в акті перевірки та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, у періоді, що перевірявся, позивачем було здійснено операції з продажу насіння кукурудзи, соняшнику та ріпаку на загальну суму 3088313,00 грн., які звільняються від оподаткування в силу вимог пункту 197.21 статті 197 Податкового кодексу України.

Проте, згідно проведеного контролюючим органом розрахунку частка використання зазначених товарів у оподатковуваних операціях у звітних (податкових) періодах листопад-грудень 2012 року, лютий-квітень, серпень, жовтень, грудень 2013 року, лютий-травень, серпень 2014 року становить 0,5-33,2%, помісячний розрахунок яких наведено в акті перевірки, а отже не підлягає включенню платником податків до складу податкового кредиту з податку на додану вартість (т. 1 а.с. 29).

Тому, твердження відповідача про порушення позивачем вимог п. 199.1 , п. 199.3 ст. 199 Податкового кодексу України, яке полягало у завищенні суми податкового кредиту з податку на додану вартість за листопад-грудень 2012 року, лютий-квітень, серпень, жовтень, грудень 2013 року, лютий-травень, серпень 2014 року всього на суму 18102,00 грн. відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оспорюване податкове повідомлення-рішення від 14.07.2015 року № в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 22627,50 грн., в тому числі 18102,00 грн. за основним платежем, 4525,50 грн. штрафу є правомірним та не підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

З урахуванням положень частини 1-3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір підлягає присудженню на користь позивача відповідно до частини задоволених вимог, тобто у сумі 453,10 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.07.2015 року № про збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у сумі 371592 (триста сімдесят одна тисяча п'ятсот дев'яносто дві) грн. 00 коп., в тому числі 247728,00 грн. за основним платежем та 123864,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.07.2015 року № в частині збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 323302 (триста двадцять три тисячі триста дві) грн. 50 коп., в тому числі 258642,00 грн. за основним платежем та 64660,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

В задоволенні решти вимог відмовити.

Присудити на користь позивача - Приватного підприємства "Фірма РОМ" за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 453 (чотириста п'ятдесят три) грн. 10 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.

/