Справа № 2а-9969/12/2670
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01 вересня 2015 року 11 год. 00 хв. № 2а-9969/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом малого колективного підприємства "Власта" до державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання недійсними рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) від 24 вересня 2012 року відмовлено повністю у задоволенні позову малого колективного підприємства "Власта" (далі - позивач) до державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень відповідача від 06 липня 2012 року №, № (далі - оскаржувані рішення).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 квітня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М.

Відповідною ухвалою суду справу прийнято до провадження та її призначено до розгляду у судовому засіданні. Згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом допущено заміну відповідача його процесуальним правонаступником - державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач).

У ході нового судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази, а представник відповідача не визнав позов та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 квітня 2015 року вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій скасовано у зв'язку з тим, що ними не з'ясовано усі обставини, необхідні для всебічного, повного та об'єктивного розгляду та вирішення справи по суті, а саме суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження реальності господарських операцій з контрагентом ТОВ "Соло-25", а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення не підлягають скасуванню.

Висновки про нереальність здійснених позивачем господарських операцій, за наслідками яких сформовано спірні суми витрат та податковий кредит, судами попередніх інстанцій зроблено без фактичного дослідження обставин, що стосуються такого питання, обмежившись тільки дослідженням акту перевірки та пославшись на матеріали операції "Конверт", яка проводилась співробітниками ГВ ПМ ДПІ у Дніпровському районі міста Києва та у ході якої встановлено, що позивач перерахував грошові кошти підприємству з ознаками фіктивності, а саме ТОВ "Соло-25".

Поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань. Платник не може зазнавати негативних наслідків (зокрема, у вигляді позбавлення його права на податковий кредит) внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Разом з тим, у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

Враховуючи позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 15 квітня 2015 року, судом першої інстанції, у тому числі додатково, з'ясовано наступне.

Відповідачем проведено позапланову невиїзну перевірку позивача з питань нарахування та сплати податку на додану вартість (далі - ПДВ) та податку на прибуток щодо взаємовідносин із ТОВ "Соло-25", за результатами якої від 22 червня 2012 року складено акт №1472/22-222-21589497 (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем порушено:

- п.п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а саме занижено податковий кредит у розмірі 675998,00 грн.;

- пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, а саме занижено податок на прибуток у розмірі 416894,00 грн. за І квартал 2012 року.

На підставі акту перевірки, 06 липня 2012 року відповідачем прийнято оскаржувані рішення: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 416894,00 грн. за основним платежем та у розмірі 104224,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 677080,00 грн. за основним платежем та у розмірі 169270,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Суд не погоджується з доводами позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних норм і обставин.

Так, як зазначено в акті перевірки, на адресу управління податкового контролю ДПІ у Дніпровському районі міста Києва ДПС надійшла службова записка ГВ ПМ ДПІ у Дніпровському районі міста Києва від 18 квітня 2012 року №370/7/07-4/разом із поясненнями ОСОБА_1. Зі змісту пояснень вбачається, що у кінці 2011 року на пропозицію малознайомих людей вказана особа погодилась зареєструвати ТОВ "Соло-25" з метою отримання 180 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (замовник) та ТОВ "Соло-25" (підрядник) укладено договір на надання клінінгових послуг від 30 січня 2012 року №30/01-12, за умовами якого замовник поручає, а підрядник приймає на себе зобов'язання організувати виконання комплексу робіт з прибирання приміщення замовника. Сторони домовились, що вся необхідна інформація, у тому числі перелік, обсяг, терміни та вартість робіт, наведені в додатку №1 та №2, які є невід'ємною частиною договору. В додатку №1 сторони визначили вид робіт "надання всіх комплексних послуг, пов'язаних з виконанням робіт з санітарного утримання офісних, службових та санітарно-побутових приміщень", місце надання послуги "вул. В. Хвойки, 21 - за угоди з замовником", та умови і порядок надання послуг, де вбачається, що клінінгові послуги включають в себе послуги по прибиранню службових та санітарно-побутових приміщень, збору сміття у контейнери підприємства та послуги з миття та чищення посуду, також технічним завданням визначено загальну площу надання послуг, яка становить 29293,61 кв.м. Додатком №2 визначено обов'язки підрядника та порядок і періодичність надання послуг.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано рахунки-фактури та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг). На підтвердження здійснення оплати позивачем доказів не надано.

Суду також надано договір №01/11/11-К1 оренди приміщення від 01 листопада 2011 року, за умовами якого ТОВ "КВІК" (орендодавець) надав позивачу (орендар) у тимчасове, платне володіння та користування приміщення загальною площею згідно акту приймання-передавання, розташованого за адресою: м. Київ, вул. В. Хвойки, 21.

Відповідно до акту приймання-передачі від 01 листопада 2011 року, орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 7130,12 кв.м.

Також, між позивачем (довіритель) та ТОВ "Соло-25" (повірений) укладено договір доручення на надання юридичної допомоги №31/01-12 від 31 січня 2012 року, за умовам якого сторони уклали його з метою надання повіреним юридичної допомоги довірителю та отримання за це відповідної оплати.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано рахунки-фактури та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг). На підтвердження здійснення оплати за послуги позивачем доказів не надано.

Судом встановлено, що позивач отримав від ТОВ "Соло-25" інформаційно-консультаційні та маркетингові послуги. На підтвердження надання цих послуг позивачем надано рахунки-фактури та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг). На підтвердження здійснення оплати за послуги позивачем доказів не надано.

ТОВ "Соло-25" на суми, зазначені у рахунках-фактурах та актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) виписано податкові накладні.

У ході розгляду справи судом, на підставі наданих позивачем копій первинних документів, не встановлено, чи пов'язані отримані послуги з господарською діяльністю позивача та чи надавались вони взагалі.

Позивач не зміг пояснити, яким чином клінінгові послуги надавались у приміщенні з урахуванням площі цього приміщення в розмірі 29293,61 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. В. Хвойки, 21, в той час як за договором площа даного приміщення складає 7130,12 кв.м. Документи на підтвердження володіння, користування, розпорядження приміщенням за наведеною адресою на площу розміром 22163,49 кв.м., позивачем суду не надано.

Наявні у матеріалах справи документи не дають змогу встановити, які саме інформаційно-консультативні, юридичні та маркетингові послуги отримані позивачем, і яка їх господарська (економічна) необхідність.

Банківські або інші документи, які свідчили б про оплату послуг позивачем, до суду не надано, тобто господарська операція не призвела до зміни майнового стану позивача. Позивачем не підтверджено повноваження особи, що підписувала всі первинні документи з боку ТОВ "Соло-25".

Разом із тим, як встановлено судом, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основним видом діяльності ТОВ "Соло-25" є: посередництво в торгівлі паливом, рудами, металами та хімічними речовинами (основний); посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту; оптова торгівля паливом; консультування з питань інформатизації; консультування з питань комерційної діяльності та управління; інші види оптової торгівлі.

Отже, ТОВ "Соло-25" не мало юридичної (статутної) можливості надати позивачу клінінгові, інформаційно-консультативні, юридичні та маркетингові послуги, бо надання таких послуг не входить до кола видів діяльності, якими може займатись ТОВ "Соло-25". До того ж, з враховуючи види діяльності ТОВ "Соло-25" та домовленості сторін у договорі про надання клінінгових послуг №30/01-12 від 30 січня 2012 року щодо неможливості передачі виконавцем виконання взятих на себе зобов'язань третім особам, ТОВ "Соло-25" ні самостійно виконати, ні передати виконання клінінгових послуг іншій особі не мало можливості.

На підтвердження фактичної (технічної) можливості з боку ТОВ "Соло-25" надати клінінгові, інформаційно-консультативні, юридичні та маркетингові послуги, позивачем суду доказів також не надано.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1 цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Тобто, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує з нормами ПК України.

Зокрема, згідно з п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Отже, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування ПДВ мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або у разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Вищий адміністративний суд України у своєму листі №742/11/13-11 від 02 червня 2011 року зазначив, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини, як: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не спростовані висновки відповідача щодо відсутності руху активів у процесі здійснення господарської операції, відсутності зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) та понесенням інших витрат з господарською діяльністю платника податку.

Відповідно до п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених п.п. 5.3 - 5.7 цієї статті.

Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Аналогічні положення наведені і в ПК України.

Стосовно правомірності формування позивачем податкового кредиту, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно з п.п. 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, законодавцем визначено підставу виникнення права у платника податку на отримання податкового кредиту, пов'язану з отриманням таким платником податку податкової накладної, оформленої належним чином із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів, визначених чинним законодавством України та видану суб'єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим платником ПДВ.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 16 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 21 грудня 2010 року №969, всі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати постачання товарів/послуг, та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця. Податкова накладна не підписується покупцем товарів/послуг і не скріплюється його печаткою.

Тобто, підписання первинних документів уповноваженою особою на підтвердження фактичного здійснення операції надає документу юридичну силу, робить його дійсним та, відповідно, є підставою для виникнення відповідних податкових наслідків за фактично здійсненою господарською операцією.

У той же час, у разі підписання первинного документу (податкової накладної) не уповноваженою особою, такий документ не створює будь-яких правових наслідків у бухгалтерському, а отже і у податковому обліку (у вигляді виникнення права на податковий кредит), як і документ на якому імітовано підпис уповноваженої особи.

У листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року (06 травня 2011 року) №742/11/13-11 зазначено, що для висновків про наявність порушень податкового законодавства у діях платника в обов'язковому порядку необхідно з'ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів (відсутність реєстрації їх як платників ПДВ, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо).

При дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

У ході розгляду справи суд прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується, що як податкові накладні так і інші документи по взаємовідносинах між позивачем та ТОВ «Соло-25» підписані особою ОСОБА_2, однак встановити на підставі чого ця особа є довіреною у суду можливість відсутня через відсутність доказів. Отже, суд вважає, що відсутні підстави для створення правових наслідків у податковому обліку через підписання первинних документів не уповноваженою на те особою.

Разом із тим, з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження повноважень ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що під час вчинення господарських операцій позивач не переконався у правомочності підписанта, тобто свідомо йшов на укладання угоди з позивачем через дії особи повноваження якої, щодо можливості діяти від імені відповідача, не встановлено.

Вчинення оплати за отримані послуги позивачем не доведено, тобто судом встановлено, що внаслідок здійснення господарських операцій майновий (фінансовий) стан позивача не змінився.

Отже, враховуючи вище викладені норми та з'ясовані обставини, суд зазначає про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, тобто, відсутність підстав для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов малого колективного підприємства "Власта" до державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання недійсними рішень є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову малого колективного підприємства "Власта".

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин