Справа № 750/6101/15-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Рахманкулова І.П. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Справа: № 750/6101/15-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові ( далі - відповідач ) про:

- визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови позивачу в додатковому нарахуванні до раніше встановленої пенсії із сум індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення;

- зобов'язання відповідача негайно провести позивачу додаткове нарахування пенсії, починаючи з дати її призначення і безстроково, у розмірі 80 % з частини заробітку, що складається з сум матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати, які вказані у довідці ГУ ДФС в Чернігівській області від 15.04.2015 р. № 46/25-01-05-45, згідно із Законом України «Про державну службу» у редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії, та виплатити позивачу заборгованість, яка виникне внаслідок такого донарахування, а також включити додаткові нарахування до раніше встановленої пенсії.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2015 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано неправомірними дії відповідача з приводу відмови позивачу у перерахунку її пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу», з включенням до розрахунку заробітної плати для обчислення пенсії сум матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, з 17.04.2015 р., та зобов'язано відповідача здійснити з 17.04.2015 р. перерахунок пенсії позивача з розрахунку 80% від сум її заробітної плати, на які нараховується збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, включивши до розрахунку заробітної плати для обчислення пенсії суми матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, та виплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого перерахунку.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, зазначена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 1 ст. 197 КАС України розглядає справу за їх відсутності в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 23.06.2008 р. ОСОБА_2 перебуває на обліку УПФУ в м. Чернігові та отримує пенсію державного службовця, відповідно до Закону України «Про державну службу», у розмірі 80 % суми заробітної плати, з якої сплачено страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

При визначенні розміру пенсії позивача відповідачем не було враховано сум отримуваної нею допомоги на оздоровлення і на вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати.

17.04.2015 р. позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок її пенсії з включенням до розрахунку сум отримуваної нею допомоги на оздоровлення і на вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати, додавши до заяви довідку від 15.04.2015 р. № 45/25-01-05-45 про складові заробітної плати, видану Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області.

Листом від 18.05.2015 р. № 10841/07 УПФУ в м. Чернігові повідомило ОСОБА_2 про відмову в задоволенні її вимог з тих підстав, що такі види виплат чинним законодавством не віднесені до складових заробітної плати, з якої обчислюється пенсія державного службовця.

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що суми матеріальної допомоги на оздоровлення, на вирішення соціально-побутових питань та індексації, вказані у довідці від 15.04.2015 р. № 45/25-01-05-45, підлягали врахуванню відповідачем при обчисленні пенсії позивача, оскільки на них нараховувались та сплачувались страхові внески.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Законів України «Про державну службу» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин ( далі - Закон № 3723-XII ), «Про оплату праці» ( далі - Закон № 108/95-ВР ), «Про пенсійне забезпечення» ( далі - Закон № 1788-XII ), «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ( далі - Закон № 1058-IV ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону, № 3723-XII у редакції, яка була чинною на момент призначення позивачу пенсії на підставі цього Закону, на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Частиною 1 статті 1 Закону № 108/95-ВР передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону № 108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону № 3723-XII, заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок

Згідно з ч. 1 ст. 66 Закону № 1788-XII, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

У ст. 41 Закону № 1058-IV визначено, що до виплат (доходів), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, належать, зокрема: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим самим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що отримувані державним службовцем суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Аналогічні висновки були викладені Верховним Судом України в рішенні від 16 вересня 2014 року у справі № 21-314а14, яке у відповідності з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, який містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, оскільки єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування був нарахований на всі виплати, отримані позивачем за місцем роботи, у тому числі й на суми матеріальної допомоги на оздоровлення, на вирішення соціально-побутових питань та індексації, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою від 15.04.2015 р. № 45/25-01-05-45 /а.с. 12/, то в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для врахування відповідачем сум зазначених виплат при обчисленні пенсії ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що пенсія позивача підлягає перерахуванню в розмірі 60 % від суми заробітної плати у зв'язку з внесенням змін до ст. 37 Закону №3723-XII, колегія суддів вважає не обґрунтованими та безпідставними, оскільки редакції цього Закону, які набули чинності після призначення позивачу пенсії підлягають застосуванню виключно до правовідносин з призначення нових пенсій після набрання ними чинності та не застосовуються при перерахунку раніше призначених пенсій.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справах № 21-348а13 та № 21-420а13.

Посилання апелянта на те, що суми матеріальної допомоги на оздоровлення, на вирішення соціально-побутових питань та індексації не підлягають включенню в заробіток позивача, із суми якого здійснюється розрахунок її пенсії, колегія суддів вважає такими, що суперечать приписам чинного законодавства, які були наведені вище.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх не обґрунтованими, безпідставними і такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Тож, відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, діючи всупереч приписам ч. 2 ст. 71 КАС України, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження, не надав суду жодних доказів, не навів будь-яких доводів, які б спростовували наведену аргументацію, та не переконав судову колегію у своїй правоті.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку її пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу», з включенням до розрахунку заробітної плати для обчислення пенсії сум матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати, з 17.04.2015 р., та зобов'язано відповідача здійснити такий перерахунок з 17.04.2015 р. з розрахунку 80% від сум її заробітної плати, на які нараховується збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, та виплатити позивачу заборгованість, що виникне внаслідок такого перерахунку.

Отже, судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи, а рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у відповідності до вимог ст. 159 КАС України.

Згідно зі ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові підлягає залишенню без задоволення, а постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2015 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.