Справа № 826/13863/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 жовтня 2015 року № 826/13863/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Добрянської Я.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадської організації «Правова держава» (далі - позивач)

до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо ненадання належної відповіді на запит Громадської організації "Правова держава" в особі голови Кравця Ростислава Юрійовича від 27.04.2015;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України вчинити дії щодо надання Громадській організації "Правова держава" в особі голови Кравця Ростислава Юрійовича повної та об'єктивної відповіді на поставлені в запиті від 27.04.2015 питання.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про протиправну відмову Генеральної прокуратури України надати відповідь на його інформаційний запит про надання публічної інформації, що є порушенням його права на доступ до цієї інформації, гарантованого Законом України "Про доступ до публічної інформації".

У судовому засіданні 08.10.2015 представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача щодо позову заперечив, стверджуючи про його необґрунтованість, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, у письмовому запереченні та в усних поясненнях, наданих у ході судового засідання, представник відповідача зазначив що запитувана позивачем інформація не є публічною, оскільки виникла внаслідок реалізації Генеральною прокуратурою не владних управлінських функцій, а прав та обов'язків, наданих господарським процесуальних законодавством у ході розгляду судом господарської справи.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши докази, що містяться у справі, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з огляду на таке.

Згідно з доводами позивача з офіційного веб-порталу "Судова влада" він дізнався, що в порядку ст.111-19 заступником Генерального прокурора України подано заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 20.08.2014 у справі № 5028/12/106/2011 з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права щодо правового режиму майна підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.08.2014 у справі № 5028/12/106/2011 залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Федерації профспілкових організацій Чернігівської області, приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія", виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно та витребування його із чужого незаконного володіння;

Надалі позивач дізнався, що в судовому засіданні 04.02.2015 представник Генеральної прокуратури України звернувся до Верховного Суду України з клопотанням про залишення без розгляду заяви про перегляд Верховним Судом України вищевказаної постанови Вищого господарського суду України. Як наслідок це клопотання Верховним Судом України задоволено, а згадану заяву залишено без розгляду

З огляду на вищевикладене позивач звернувся до Генеральної прокуратури України із запитом від 27.04.2015, в якому просив надати інформацію про те:

- з яких підстав Генеральна прокуратура України відмовилась повертати державне майно, зокрема, шляхом подання до Верховного Суду України клопотання про залишення без розгляду заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд вищевказаної постанови Вищого господарського суду України;

- хто надав наказ щодо подання Генеральною прокуратурою України до Верховного Суду України вищевказаного клопотання, ким воно було підписане та на яких підставах.

Листом від 12.05.2015 № 23-689вих-15 Генеральна прокуратура України відмовила позивачу у наданні запитуваної інформації, мотивуючи тим, що дія Закону України "Про доступ до публічно інформації" не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом (ст.2 згаданого Закону), а також тим, що повноваження учасників процесу, права та обов'язки сторін у справі, відносини, що виникають під час розгляду господарського спору, врегульовано Господарським процесуальним кодексом України.

Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо відмови в наданні позивачу запитуваної інформації, суд виходить із наступного.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон).

Згідно зі ст.1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Зі змісту частини першої ст.1 Закону випливає, що публічна інформація отримується або створюється в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством.

Наведене дає можливість зробити висновок про те, що під обов'язками суб'єктів владних повноважень, передбачених чинним законодавством, необхідно розуміти також обов'язки цих суб'єктів не тільки під час виконання владних управлінських функцій, а й інші обов'язки, в тому числі ті, що передбачені процесуальним законодавством.

Тобто на визначення інформації публічною не впливає те, при виконанні яких обов'язків суб'єктом владних повноважень вона отримана та яким законодавством ці обов'язки визначені.

Частиною 1 ст.19 Закону визначено поняття "запиту на інформацію", згідно з яким інформаційний запит - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до приписів ст.2 Закону його метою є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до ст.3 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

За змістом ст.5 Закону доступ до інформації, поміж іншого, забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст.21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Водночас ч.2 ст. 2 Закону обмежено сферу його застосування та передбачено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Закон України "Про звернення громадян" регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.

Названий Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні громадськими та державними справами, для впливу для поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно зі ст.3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Аналіз змісту листа позивача, адресованого Генеральній прокуратурі України, свідчить, що він стосувався питань її діяльності, зокрема мотивів вчинення відповідних процесуальних дій під час судового розгляду господарської справи.

Тобто фактично, позивач у формі інформаційного запиту звернувся до відповідача з проханням надати відповіді на питання, що вирішуються в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян".

При цьому вказаний Закон спрямований не на реалізацію права на інформацію (ст.4 Конституції України), а права на звернення особи (петицію) (ст.40 Конституції України), що є іншим за юридичною природою правом особи.

Відтак, якщо запит про надання публічної інформації є фактично зверненням (заявою, клопотанням) про надання інформації згідно із Законом України "Про звернення громадян", то в такому разі він не підлягає розгляду відповідно до Закону України "Про інформацію".

Отже, зважаючи на зміст запиту позивача, відповідачем обґрунтовано віднесено його до звернень громадян, порядок розгляду яких регулюється окремим законом, та відмовлено позивачу у наданні інформації.

Керуючись статтями 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 24 КАС України, та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені статтями 185-187 КАС України.

Суддя Я.І.Добрянська