Справа № 2а-7728/11/2670
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2011-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 вересня 2011 року № 2а-7728/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., при секретарі судового засідання Шмігелю Т.В., розглянувши адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Федер»
доДержавної податкової інспекції у Соломянському районі міста Києва
проскасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дії відповідача щодо встановлення порушень та накладення штрафних санкцій на ТОВ «Федер»не правомірними, а також визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №/0 від 12.05.2011, прийняте ДПІ у Соломянському районі міста Києва.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 08.09.2011 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 13.09.2011, про що повідомлено сторонам після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч. 4 ст. 167 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.04.2011 за результатами документальної невиїзної позапланової перевірки ТОВ «Федер»ДПІ у Соломянському районі міста Києва було складено ОСОБА_1 № 4301/23-07/31518111 (далі ОСОБА_1 перевірки), яким, з урахуванням змін, викладених у листі ДПІ у Соломянському районі міста Києва №13612/10/23-1109 від 12.05.2011, встановлено, зокрема, порушення позивачем п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, п. 9.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп.пп. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на 85976,00 грн.

12.05.2011 на підставі ОСОБА_1 перевірки відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 85976,00 грн., а також застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 21494,00 грн.

Як встановлено судом, між позивачем та ТОВ «Вакко»(свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість № 100223835) укладено договори купівлі продажу №02 та №03 від 17.02.2010, за якими ТОВ «Вакко»зобовязалось поставити ТОВ «Федер»металопрокатну продукцію (далі Договори). На виконання вказаних Договорів ТОВ «Вакко»поставило ТОВ «Федер»металопрокатну продукцію на загальну суму 515858,00 грн. (в тому числі ПДВ у розмірі 85976,33 грн.), що підтверджується належним чином оформленими видатковими накладними та податковими накладними. З платіжних доручень, копії яких залучені до матеріалів справи, видно, що останній зазначену продукцію оплатив повністю, в тому числі сплативши в її ціні податок на додану вартість.

Водночас, з аналізу ОСОБА_1 перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про заниження позивачем податкових зобовязань з податку на додану вартість стала встановлена ним нікчемність вказаних Договорів у звязку з укладенням їх без волевиявлення уповноважених осіб ТОВ «Вакко», що підтверджувалось поясненнями директора та співзасновника ТОВ «Вакко»ОСОБА_2, викладеними у протоколах допиту від 07.01.2011 та від 11.01.2011. Крім того, у ОСОБА_1 перевірки зафіксовано відсутність ТОВ «Вакко» за зареєстрованим місцезнаходженням, відсутність у нього достатніх матеріальних та трудових ресурсів для здійснення відповідних господарських операцій, а також не передання товару по вказаних договорах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договорів купівлі-продажу, а також видаткових накладних та податкових накладних, підписаних від імені однієї із сторін неналежною особою, прямо законом не встановлена, а тому зазначені правочини відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України є оспорюваними.

Водночас, відповідачем не надано суду доказів визнання недійсними у судовому порядку вищевказаних Договорів, видаткових накладних та податкових накладних, підписаних посадовими особами ТОВ «Вакко».

Суд не бере до уваги посилання позивача на пояснення директора та співзасновника ТОВ «Вакко»ОСОБА_2, викладені у протоколах допиту від 07.01.2011 та від 11.01.2011, у яких, зокрема, вказується на факти фіктивного підприємництва у вигляді створення та використання ТОВ «Вакко»для незаконної діяльності, оскільки факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва та ухилення від сплати податків, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду. При цьому, постановою старшого слідчого з ОВС СУ ПМ ДПА України ОСОБА_3 кримінальну справа, порушену відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за фактом створення фіктивних підприємств ТОВ «Васко» та ТОВ «Скап Холдінгс»за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України, закрито за відсутністю складу злочину.

Інших доказів, які б підтверджували факт підписання реєстраційних, фінансових та інших документів від імені ТОВ «Вакко»неналежними особами, відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як видно з матеріалів справи, на момент підписання відповідних Договорів, видаткових накладних, а також податкових накладних, юридична особа ТОВ «Вакко»не була припинена, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Водночас, вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

Судом встановлено, що твердження відповідача про відсутність фактичної передачі товарів по вказаних Договорах не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується належним чином оформленими видатковими накладними, податковими накладними та платіжними дорученнями, копії яких залучені до матеріалів справи, з яких видно, що зобовязання за Договорами між ТОВ «Федер»та ТОВ «Вакко»виконані сторонами у повному обсязі.

Товарність господарських операцій між ТОВ «Федер»та ТОВ «Вакко»підтверджується також залученими до матеріалів справи видатковими накладними та актами виконаних робіт (на перевезення автотранспортом), які були складені під час подальшої реалізації позивачем металопрокатної продукції третім особам.

Судом не береться до уваги посилання відповідача на відсутність ТОВ «Вакко»за зареєстрованим місцезнаходженням як на підставу для нікчемності Договорів, оскільки відсутність юридичної особи за місцезнаходженням є підставою для застосування наслідків, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців»та Податковим кодексом України, але не може бути підставою для висновку про нікчемність усіх договорів, укладених такою особою.

Судом також не приймається посилання відповідача на недостатню кількість матеріальних та трудових ресурсів у ТОВ «Вакко»як на підставу для нікчемності Договорів, оскільки з наявних у справі доказів видно, що зобовязання за Договорами між ТОВ «Федер»та ТОВ «Вакко»виконані сторонами у повному обсязі, а тому порушення контрагентом позивача правил бухгалтерського обліку та трудового законодавства не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій.

Таким чином, судом встановлено, що Договори між ТОВ «Федер»та ТОВ «Вакко»були укладені з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ТОВ «Федер»та ТОВ «Вакко»умислу на укладення вказаних Договорів з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту будь-які витрати зі сплати податку, які не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а у разі імпорту робіт (послуг) актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

При цьому в пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів із банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків із використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у Законі України «Про податок на додану вартість» передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту пп. 7.2.3 та 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Згідно з п. 9.8 ст. 9 Закону України "Про податок на додану вартість" реєстрація платника податку на додану вартість діє до дати її анулювання.

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 165 від 30.05.1997р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.1997р. за № 233/2037 податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як видно з матеріалів справи, на момент складання відповідних податкових накладних ТОВ «Вакко»було зареєстровано платником податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства, з урахуванням чого суд приходить до висновку про наявність у нього права на складання податкових накладних.

Отже, суми податку на додану вартість, віднесені ТОВ «Федер»до податкового кредиту, підтверджуються податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 165 від 30.05.1997р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.1997р. за № 233/2037. Відповідна сума ПДВ позивачем сплачена в вартості виконаних робіт, що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких залучені до матеріалів справи.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Вакко»податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Відтак, викладений в ОСОБА_1 перевірки висновок ДПІ у Печерському районі м. Києва про заниження ТОВ «Федер»податку на додану вартість на 85976,00 грн. є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення №/0 від 12.05.2011 безпідставним та неправомірним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірного податкового повідомлення-рішення.

Водночас, у задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо встановлення порушень ТОВ «Федер»задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до загального принципу адміністративного судочинства, відображеного в ст.ст. 2 та 6 КАС України судовому захисту підлягає порушене право, свободи або інтереси, проте зазначення у ОСОБА_1 перевірки про порушення ТОВ «Федер»податкового законодавства саме по собі не порушує його права, свободи або інтереси, а є лише підставою для прийняття відповідних рішень податковим органом.

Крім цього, за змістом п. 6.1 ст. 6 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" штрафні (фінансові) санкції за порушення вимог податкового законодавства застосовуються шляхом надіслання податкового повідомлення-рішення, а відтак суд приходить до висновку, що визнання протиправними дій податкового органу із застосування штрафних санкцій до платника податків не є самостійним способом захисту та охоплюється скасуванням відповідного податкового повідомлення-рішення.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений ст.ст. 7, 11 КАС України, також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права. Викладена правова позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду України від 16.06.2009 у справі №21-684.

За таких умов, суд вважає за необхідне захистити права позивача шляхом скасування спірного податкового повідомлення-рішення ДПІ у Соломянському районі міста Києва №/0 від 12.05.2011.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.

З огляду на викладене, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються на користь позивача з Державного бюджету України згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1,70 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Федер»задовольнити частково.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення №/0 від 12.05.2011, прийняте Державною податковою інспекцією у Соломянському районі міста Києва.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Федер»(03056, м. Київ, вул. Бощагівська, 152-в) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 грн. 70 коп. (одна гривня 70 коп.).

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

СуддяОСОБА_5