Справа № 807/3236/13-а
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

807/3236/13-а

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

суддів: Леонтович К.Г., Васильченко Н.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою орендного підприємства „Ужгородський коньячний завод” на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у справі №807/3236/13-а за позовом орендного підприємства „Ужгородський коньячний завод” до територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування в частині припису, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року орендне підприємство „Ужгородський коньячний завод” звернулося в суд з позовом до територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Закарпатській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати п.1 припису територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Закарпатській області №49 від 05.09.2013 року в частині зобов’язання отримати спеціальний дозвіл на користування надрами свердловиною №142/78.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач згідно дозволу на спеціальне водокористування УКР №3609-А/ЗАК від 19.10.2011 р. здійснює водозабір підземних вод, що не перевищує 300 куб.м. води за добу з метою її використання для власних господарсько-побутових, виробничих потреб та допоміжних потреб, що не тягне за собою обов’язку отримання спеціальних дозволів та гірничого відводу.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року позов задоволений. Визнаний протиправним та скасований п.1 припису територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Закарпатській області №49 від 05.09.2013 року в частині зобов’язання отримати спеціальний дозвіл на користування надрами свердловиною №142/78.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року скасована постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року та прийнята нова постанова, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями орендне підприємство „Ужгородський коньячний завод” звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 вересня 2013 року територіальним управлінням Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки у Закарпатській області була проведена планова перевірка дотримання вимог законодавчих та нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, безпечного поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, а також ведення робіт, пов'язаних з геологічним вивченням надр, їх використанням та охороною, використанням і переробкою мінеральної сировини ОП „Ужгородський коньячний завод” за результатами якої складений Акт №66 від 03.09.2013 року.

На підставі цього акту, 5 вересня 2013 року відповідачем був прийнятий припис №49, яким позивач зобов'язаний вчинити згідно припису заходи, зокрема, отримати спеціальний дозвіл на користування надрами свердловиною №142/78.

Відповідач при перевірці встановив, що підприємством було забрано та використано на власні виробничі потреби в 2012 році води в кількості 35, 204 тис. м.куб. Забір підземної води із власної свердловини здійснювався самовільно при відсутності дозвільного документа: спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), що є порушенням ст.ст, 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра.

Відповідно до витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців основним видом діяльності ОП „Ужгородський коньячний завод” є дистиляція, ректифікація та змішування спиртних напоїв.

В ОП „Ужгородський коньячний завод” наявний дозвіл на спеціальне водокористування УКР №3609-А/ЗАК від 19.10.2011 р., відповідно до якого:1. загальний ліміт забору води з підземного джерела становить 44, 96 тис. м. куб./рік або 171, 248 м. куб./добу; 2. із загального об'єму забору води: на господарсько-побутові та санітарно-гігієнічні потреби 2, 404 тис. м. куб/рік або 7. 57 м. куб/добу; на виробничі потреби 42, 476 тис. м. куб./рік або 163, 37 м. куб./добу; на допоміжні потреби 0, 08 тис. м. куб/рік або 0,308 м. куб./добу.

Згідно журналу обліку використання води, позивач використовує воду із власної свердловини у кількості, що не перевищує 300 м. куб води за добу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не порушені умови користування питною підземною водою, які встановлені ст. 23 Кодексу України про надра, зокрема надра використовуються для власних господарських і побутових потреб підприємства, а продуктивність зазначених свердловин не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач використовував воду не тільки для задоволення господарських і побутових потреб, а й для виробничих потреб, що виключає можливість використання підземних вод без отримання відповідного дозволу.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Стаття 38 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища” (далі – Закон) передбачає, що використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, – на пільгових умовах.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі – ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, прісні підземні води – це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування – це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування – право на їх використання.

Разом з тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21 Кодексу України про надра).

Статтею 23 Кодексу України про надра закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право лише для власних господарсько-побутових потреб. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Водночас чинне законодавство не містить норм, які б тлумачили поняття „господарсько-побутові потреби”.

Із системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними об'єктами для потреб галузей економіки) ВК України та приписів глави 2 (надання надр у користування), глави 4 (плата за користування надрами) Кодексу України про надра вбачається, що законодавець відносить господарсько-побутові потреби до потреб населення, натомість, виробничі потреби підприємства охоплюються поняттями „водокористування для потреб галузей економіки” та „промислові потреби”.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що посилання на положення статті 3 ГК України є помилковим, оскільки статтею 4 цього ж Кодексу визначено, що не є предметом регулювання ГК України земельні, гірничі, лісові та водні відносини, тому наведене в ГК України тлумачення поняття „господарська діяльність” поширюється виключно на цей Кодекс, тоді як спірні правовідносини регулюються ВК України та Кодексом України про надра.

Відповідно до вищезазначеного, суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку, що не можуть вважатися господарськими потребами у контексті статті 23 Кодексу України про надра потреби підприємства, пов'язані, у тому числі, з виробництвом.

Судами встановлено, що відповідно до звітів ОП „Ужгородський коньячний завод” про використання води за 2012 рік, позивач використовував воду не тільки для задоволення господарських і побутових потреб, а й для виробничих потреб, що виключає можливість використання підземних вод без отримання відповідного дозволу.

Вказана вище правова позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року №3-32гс15.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції винесене законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу орендного підприємства „Ужгородський коньячний завод” відхилити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: