Справа № 2а/2370/405/2011
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а/2370/405/2011 Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

15 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брілюкс» на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брілюкс» до Державної податкової інспекції у місті Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання, підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведено виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 року по 30.09.2010 року.

В ході перевірки, результати якої зафіксовані в акті від 29.12.2010 року № 2929/23-2/32268063, встановлені порушення позивачем пп.4.1.1 п. 4.1 ст. 4 та пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11, п. 5.1 ст. 5 закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток 1441380 грн. та пп. 7.2.3 п. 7.2 та пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на 1193018 грн.

За результатами проведеної перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 12.01.2011 року № про визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на прибуток на суму 2522415,00 грн. та від 12.01.2011 року № про визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на додану вартість на суму 2087782,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та діями податкового органу, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просив суд визнати такі дії протиправним та скасувати прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що реально господарські відносини за вказаними документами у вказаний період між позивачем та його контрагентом з урахуванням часу, місця та необхідності затрати зазначених ресурсів не відбувалися, а їх складення було направлено на отримання податкової вигоди.

Колегія суддів вважає доводи апелянта безпідставними та погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо позовної вимоги скасувати ППР № про донарахування податку на прибуток судова колегія зазначає наступне.

Валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності (п.5.1 ст.5 Закону України від 28.12.1994 №334/94-ВР Про оподаткування прибутку підприємств (далі ЗУ №334/94-ВР) в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Підпунктом 5.2.1 п.5.2 ст.5 ЗУ №334/94-ВР визначено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Згідно з підп.5.3.9 п.5.3 ст.5 цього ж Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у відповідному періоді задекларував: загальну суму валового доходу 8592450,00грн.; суму валових витрат, що враховуються при обчисленні податку на прибуток підприємств, на загальну суму - 8346218,00грн.; суму амортизаційних відрахувань 240204,00грн.; суму податку на прибуток (ставка 25%) підприємств, що підлягає сплаті в бюджет 1508,00 грн.

Згідно з оскаржуваним ППР від 12.01.2011 № позивачу донараховано податок на прибуток на загальну суму 2522415,00грн. (1441380,00 основний платіж та 1081035,00грн. штрафна (фінансова) санкція).

Відповідно до розрахунку та даних акту перевірки основна сума зобов'язань розрахована з огляду на виявлення, що позивач за період 01.10.2009 до 30.09.2010 завищив валові витрати на 5765409,00 грн. і занизив скоригований валовий дохід на 115грн.

Однак, позивач не надав жодного доводу і доказу на спростування висновку про заниження скоригованого валового доходу на 115 грн.

Судом також встановлено, що в розрізі контрагентів загальна сума основного зобов'язання з податку на прибуток розрахована за ставкою 25% з огляду на завищення валових витрат, з яких: ПП Мегаторгсервіс на суму 92169,00грн. у І кварталі 2010 року, ПП Укрбудспецпостач-2010 на суму 65606,00грн. у І кварталі 2010 року, ПП Матадор Плюс на суму 207005,00грн. у І кварталі 2010 року, ПП Торгкомерс-2009 на суму 4586002,00грн., зокрема: 1609716,00грн. у І кварталі 2010 року, на суму 1597500,00грн. у ІІ кварталі 2010року, на суму 1379508,00грн. у ІІІ кварталі 2010 року, ТОВ Бізнесальянс на суму 369600,00грн. у ІV кварталі 2010 року, ПП Т-груп на суму 445000,00грн. у ІV кварталі 2010 року.

Витрати позивача за рахунок правочинів з ПП Торгкомерс-2009 взято на підставі видаткових накладних до договору поставки від 01.09.2009 №5/2 на загальну суму 5503021,00грн. (в т.ч. ПДВ 20%). На час податкової перевірки кредиторська заборгованість становила 613573,00грн. За рахунок цих відносин позивач сформував валові витрати у сумі 4586002,00грн.

Згідно даними акту перевірки, що підтверджується даними податкової звітності в матеріалах справи, ПП Торгкомерс-2009 декларував відсутність основних виробничих фондів, рухомого та нерухомого майна, складських приміщень, транспортних засобів, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, чисельність працюючих 1 особа, що є неможливим для фактичного здійснення господарської діяльності та дає змогу ставити під сумнів факт здійснення підприємством будь-якої діяльності. Основними видами діяльності ПП Торгкомерс-2009 були: оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин; оптова торгівля іншими харчовими продуктами; оптова торгівля паливом.

За правочинами з ПП Матадор Плюс позивач згідно з договором оренди від 07.11.2007, який було пролонговано додатковими угодами, отримав спецобладнання (гармата очисна високого тиску, система для миття вікон і фасадів). Договір передбачав сервісне обслуговування обладнання. Загальний обсяг робіт відповідно до актів виконаних робіт становить 432354,00грн. (у т.ч. ПДВ 20%). Послуги з оренди та заміна дефектних деталей віднесена позивачем до складу валових витрат у сумі 207005,00грн., а сервісне обслуговування 153290,00 грн., як поліпшення основних засобів на 15 рахунок «Капітальні інвестиції». Основними видами діяльності цього підприємства були: технічне обслуговування автомобілів; роздрібна торгівля автодеталями; неспеціалізована оптова торгівля.

Валові витрати за рахунок правочинів з ПП «Мегаторгсервіс» позивач формував у сумі 92196,00грн. відповідно до договору поставки від 20.01.2009 №5 на підставі видаткових накладних про отримання миючих засобів на загальну суму придбання 110635,00грн. (у т.ч. ПДВ 20%). Станом на 01.10.2009, 30.09.2010 кредиторська заборгованість позивача становила 125045,00грн.

Варто відмітити, що видами діяльності цього підприємства були: оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин; оптова торгівля паливом та консультації з питань комерційної діяльності. Отже, поставка миючих засобів, як зазначено у видаткових накладних, не є характерним видом діяльності вказаного підприємства. Згідно з даними податкової звітності кількість працюючих у нього 1 особа, основних засобів (виробничих фондів, рухомого та нерухомого майна, складських приміщень, транспортних засобів, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій) не має.

Позивач також у вказаному періоді відніс на валові витрати 65606,00грн. за рахунок правочинів з ПП Укрбудспецпостач-2010 за договором поставки від 01.09.2009 №23 на підставі видаткових накладних на загальну суму 134400,00грн. (у т.ч. ПДВ 20%). Відносно вказаного контрагента в ЄДРПОУ внесено запис про відсутність за своїм місцезнаходження, а його видами діяльності було будівництво будівель, оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин та паливом. Тому, поставка миючих засобів, як зазначено у ВН, не є характерним видом діяльності вказаного підприємства.

За правочинами з ТОВ «Бізнесальянс» до договору від 01.07.2010 б/н про продаж товару на загальну суму 443520,00грн. (у т.ч. ПДВ 20%) на підставі ВН на придбання ТМЦ позивач відніс на валові витрати 369600,00грн. Кредиторська заборгованість позивача станом на 30.09.2010 становила 270919,00грн. Основні види діяльності цього підприємства були: будівництво будівель; оптова торгівля паливом, транспортне оброблення вантажів та не охоплюють продаж миючих засобів, як зазначено у видаткових накладних. Крім того, кількість працюючих у відповідний період за даними звітів форми 1-ДФ - 1 особа, а основні засоби відсутні.

За рахунок правочинів з ПП «Т-Груп» позивач відніс відповідно до договору від 01.08.2010 №01/08 на підставі ВН щодо продажу миючих засобів на загальну суму 534000,00грн. (у т.ч. ПДВ 20% - 89000,00грн.) валові витрати у сумі 445000,00грн. Кількість працюючих у відповідний період за даними звітів форми 1-ДФ вказаного підприємства -1особа, основні засоби відсутні, а видами діяльності було будівництво будівель та оптова торгівля паливом, а не продаж миючих засобів.

Суд апеляційної інстанції підтверджує висновок суду першої інстанції, що всі вищезгадані договори не містять конкретизованого предмету договору (вид товару (робіт, послуг), його кількість і вимоги до якості (походження), ціну товарів, умов про доставку (конкретні пункти навантаження і розвантаження, їх терміни, за чий рахунок кожна партія товару має бути доставлена). Про погоджену волю двох сторін договору зі вказаних питань позивач не надав жодного доказу, що свідчить за вимогами ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України про те, що договори не вважаються укладеними, а отже сторони не мали наміру реально їх виконувати.

Акти сервісного обслуговування не містять конкретних даних про те, яке саме обладнання обслуговувалося, хто брав безпосередню участь у вказаних в них правочинах, а отже не відповідають ознакам первинно-бухгалтерського документа, який би надавав право формувати на його підставі валові витрати.

Всі видаткові накладні до вищевказаних договорів не відповідають вимогам для первинно-бухгалтерського документа, оскільки не містять всіх обов'язкових реквізитів: даних про місцезнаходження покупця та розшифрувань підписів осіб, що їх підписували, а отже не підтверджено чи уповноважена особа, та яка саме, брала безпосередню участь у їх вчиненні.

Згідно зі ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі Закон України № 996-XIV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинний документ згідно зі ст.1 цього закону це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Надані позивачем засвідчені його печаткою копії накладних (матеріали тому 4, том 5 а.с.1-153) на переміщення товару (миючих засобів) від працівників позивача працівникам осіб, яким, за його поясненнями, надавалися клінінгові послуги, свідчать, що їх оригінали не скріплені печатками.

Директорами ПП ОСОБА_2, ПП Т-груп - ОСОБА_3, надавалися під час кримінальних проваджень пояснення, згідно з якими вони не підписували фінансово-господарську та звітну документацію, їм невідомо про місцезнаходження печатки, з посадовими особами ТОВ Брілюкс особисто не знайомі.

Згідно з вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.07.2012, що набрав законної сили, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.28 (співучасть), ч.2 ст.205 (фіктивне підприємництво), ч.2 ст.358 (підроблення документів, які видаються і посвідчуються підприємством, і які надають права та звільняють від обов'язків, з метою використання їх як підроблювачем, так і іншою особою, вчинене за попередньою змовою групою осіб), ч.3 ст.358 (використання завідомо підроблених документів) Кримінального кодексу України. Ним підтверджено створення вказаними особами та ОСОБА_3, ОСОБА_6 (кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження та закрите постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.07.2012 на підставі Закону України «Про амністію у 2011році»), реєстрацію та діяльність у т.ч. підприємств-контрагентів позивача: ПП Т-груп, ПП «Мегаторгсервіс», ТОВ «Бізнесальянс», ПП «Торгкомерс-2009», протягом 2009-2010 років, направлену на надання податкової вигоди іншим суб'єктам господарювання.

Доводи представників позивача про те, що у вироці та постанові про закриття кримінальної справи не визнано фіктивною діяльність з позивачем, судом цілком правомірно не враховано, оскільки в ньому зазначено про підроблення документів та фіктивність як формування, так і діяльності вказаних підприємств податкових зобов'язань та податкового кредиту за період, що відповідає датам бухгалтерських документів для позивача.

З огляду на вище встановлені обставини справи, суд погоджується з доводами суду першої інстанції, що сукупність обставин, зокрема: відсутність доказів щодо погодженої волі сторін про всі істотні умови договору (неукладені договори, для чого окремого судового рішення про таке визнання судом не вимагається за нормами ЦК України), часткові розрахунки, відсутність в контрагентів основних засобів і трудових ресурсів, транспортних засобів для здійснення господарської діяльності, формування позивачем валових витрат на підставі документів, що складені з порушенням правил ведення бухгалтерського обліку, підписання договорів з підприємствами на предмет договору, який не відповідає основним видам їх діяльності, підтвердження судовими рішеннями фіктивної їх діяльності та створення з цією ж метою, - свідчать в сукупності про відображення таких правочинів в бухгалтерському та податковому обліку з метою отримання податкової вигоди. Тому невизнання вищевказаних сум валових витрат позивача відповідачем суд вважає правомірним, а підстави для скасування ППР про донарахування податку на прибуток, у т.ч. з огляду на завищення валового доходу на 115грн. та вимоги ст.11 КАС України, відсутні.

Щодо оскарження ППР про донарахування ПДВ колегія суддів зазначає наступне.

За період з 01.09.2009 до 30.09.2010 позивач задекларував: податковий кредит у сумі 1703672,00грн.; податкове зобов'язання з ПДВ 1712511,00грн.; ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, - 18413,00грн.

Згідно з розрахунком основна сума оспорюваного податкового зобов'язання складає суму невизнаного відповідачем податкового кредиту (сума заниження ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, склала 1193018,00грн.), взятого позивачем за рахунок вищевказаних правочинів, від: ПП Мегаторгсервіс на суму 18439,00грн. у жовтні 2009 року, ПП Укрбудспецпостач-2010 на суму 22400,00грн. у жовтні 2009 року, ПП Матадор Плюс на суму 65859,00грн. у жовтні 2009 року, на суму 6200,00грн. у листопаді 2009 року, ПП Торгкомерс-2009 на загальну суму 917200,00грн. у періоді з листопада 2009 року до червня 2010 року, ТОВ Бізнесальянс на суму 73920,00грн. у липні 2010 року, ПП Т-груп на суму 89000,00грн. у серпні 2010 року.

Розмір застосованого штрафу становить 75% від донарахованої суми.

Підпунктом 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР Про податок на додану вартість (далі ЗУ №168/97-ВР), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.2.1 п.7.2 ст.7 ЗУ №168/97-ВР встановлено обов'язок платника податку надати покупцю податкову накладну із визначенням обов'язкових даних, зазначених окремими рядками. Відповідно до підп.7.2.3 п.7.2 ст.7 зазначеного Закону податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.4.5 п.7.4 ст.7 ЗУ №168/97-ВР передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно з підп.7.2.3 п.7.2 ст.7 ЗУ №168/97-ВР податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Для операцій, що оподатковуються і звільнені від оподаткування, складаються окремі податкові накладні. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Відповідно до п.2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом ДПА від 30.05.1997 №165 та зареєстрованого в Мінюсті України 23.06.1997 за № 233/2037 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) (далі Порядок №165), податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість. Відповідно до п. 5 згаданого Порядку, податкова накладна вважається недійсною, якщо її заповнено іншою особою, ніж вказаною у п. 2 даного Порядку.

Пункт 18 Порядку № 165 визначає, що всі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку щодо здійснення поставки товарів (послуг), що скріплюється печаткою платника податку - продавця.

Судом першої інстанції встановлена наявність у позивача податкових накладних (далі ПН) на вказану суму податкового кредиту від зазначених контрагентів. Однак вони мають недоліки в оформленні: не містять розшифрування осіб, що їх підписали, а також посилань, до яких саме договорів виписані (матеріали томів 6-7). Отже вірним є висновок суду першої інстанції, що вказані ПН не надавали в будь-якому разі права позивачу брати податковий кредит.

З огляду на вищевказані судові рішення в кримінальних провадженнях, недоліки складання ПН та безпідставність формування валових витрат, позивач не довів, що ПН підписані уповноваженими особами його контрагентів.

У зв'язку зі встановленими обставинами справи суд дійшов також вірного висновку, що реально господарські відносини за вказаними документами у вказаний період між позивачем та його контрагентом з урахуванням часу, місця та необхідності затрати зазначених ресурсів не відбувалися, а їх складення було направлено на отримання податкової вигоди.

Застосування штрафу в оскаржуваних ППР про донарахування податку на прибуток та ПДВ суд вважає правомірним, оскільки згідно з підп.54.3.2. п.54.3. ст.54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брілюкс"- залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.