Справа № 2а-4164/08
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року м. Київ К/9991/16400/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2008 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 , про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними, зобов`язати провести виплату заборгованості грошової компенсації за неодержане речове майно за період до 01 грудня 2006 року та провести доплату між фактично виплаченою не в повному об`ємі щомісячної надбавки за безперервну військову службу у максимальному розмірі згідно Указу Президента України «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу» від 05.05.2003 року № 389 з червня 2003 по грудень 2005 року.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2008 року, зміненою частково постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, задовольнивши позов.

Відповідач та третя особа, діючи через свого представника у письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли до Вищого адміністративного суду України просять її залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (стаж безперервної роботи становив 23 роки) і перебував на грошовому та продовольчому забезпеченні у даній військовій частині. Згідно з Наказом командира в/ч А/1349 № 1б-пм від 14.07.2006 року звільнений з військової служби за станом здоров`я.

Вважаючи, що йому в супереч Указу Президента України від 05.05.2003 року №389 виплачено в 2003-2005 роках менший розмір надбавки без будь-якого повідомлення та невиплачена, на його звернення, грошова компенсація за недоотримане речове майно до 11 березня 2000 року та з 11 березня 2000 року по 01 грудня 2006 року звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволені позову суди попередніх інстанцій прийшли до висновків, з якими погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України про безпідставність заявленого позову.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011- XII (у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, далі Закон № 2011- XII ) було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Відповідно до статті 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.
Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

При цьому, положення частини другої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України доходить висновку, що на момент звернення позивача щодо отримання грошової компенсації замість речового майна Закон № 2011-XII не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2013 року, від 24 червня 2014 року (№ 21-38а13; № 21-253а14).

Крім того, у відповідності до частин першої та другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і надалі в редакції, що була чинної на час звернення позивачем з цим позовом до суду, далі КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною першою статті 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Враховуючи те, що відповідач наполягав на відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення сум коштів за недоотримане речове майно, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції вірно відмовили в цій частині позову.

Що стосується решти заявлених позовних вимог, то колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що виплата щомісячної надбавки за безперервну військову службу у Збройних Силах України позивачу проводилась відповідно до вимог Указу Президента України від 05.05.2003 №389 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу» та виходячи з наявного фонду грошового забезпечення. Положенням пункту 1 якого (у відповідній редакції), передбачало надати Міністрові оборони України, Міністрові внутрішніх справ України, Голові Державної прикордонної служби України та Начальнику Управління державної охорони України право встановлювати військовослужбовцям <…> щомісячні надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, внутрішніх військах, у Державній прикордонній службі та Управлінні державної охорони України у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби в таких розмірах: понад 5 років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90 відсотків.

Тобто, визначальним в даному випадку є право уповноваженої особи, в даному випадку Міністра оборони України, встановлювати відповідні розміри надбавок військовослужбовцям, які мають граничні величини, без обмеження їх мінімального показника, що в даному разі має місце, так як згідно наявної в матеріалах справи довідки від 29 травня 2008 року №152 позивач з травня 2003 року по грудень 2005 року отримував вказану надбавку в розмірах 15-90 %%.

Отже, порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не встановлено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2008 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 , про зобов`язання вчинити певні дії, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Швець