Справа № 826/8320/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 жовтня 2015 року № 826/8320/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України

про визнання протиправним та скасування наказу №157-к від 01 квітня 2015 року,

поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного

прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу №157-к від 01.04.2015, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що своє звільнення вважає незаконним з тих підстав, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників та допущено порушення норм трудового законодавства, оскільки його не було належним чином повідомлено про наступне вивільнення, не запропоновано жодної вакантної посади та не враховано переважного права на залишенні на роботі.

Просив суд (з урахуванням уточнених позовних вимог):

- визнати протиправним та скасування наказ Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України №157-к від 01.04.2015,

- поновити його на роботі;

- стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2015 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до попереднього судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог.

Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, вважали що позивача правомірно звільнено без запропонування йому вакантних посад, суду надали письмові заперечення проти позову.

Згідно частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене та не прибуття представника відповідача у судове засідання, в судовому засіданні 22.09.2015 суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 18.10.2012 перебував на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта відділу експертизи Управління у Харківській області, що підтверджено трудовою книжкою серія НОМЕР_1.

Пунктом 1 наказу Держенергоефективності від 01.04.2015 №157-к «Щодо звільнення», на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №4 «Деякі питання діяльності центральних органів виконавчої влади» позивача звільнено з посади з 01.04.2015 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач, вважаючи зазначений наказ відповідача протиправним, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стаж державної служби ОСОБА_1 складав 14 років 00 місяців 19 днів, що підтверджено його особовою карткою.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі по тексту - Закон №3723-XII), який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно із приписами частини першої статті 30 зазначеного Закону N 3723-XII позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами - відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Нормами вказаної статті Кодексу законів про правцю України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», затверджено граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, згідно з якою гранична чисельність працівників апарату Держенергоефективності становила 116 осіб, територіальних органів Держенергоефективності - 273 особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №4 «Деякі питання діяльності центральних органів виконавчої влади» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» щодо позиції Держенергоефективності, а саме: гранична чисельність працівників апарату Держенергоефективності становить 224 особи, гранична численність для територіальних органів не передбачена.

У зв'язку із такими змінами на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №4 «Деякі питання діяльності центральних органів виконавчої влади» 28.01.2015 Держенергоефективності прийнято наказ №6 про ліквідацію територіальних органів Держенергоефективності.

Наведене свідчить, що гранична чисельність працівників Держенергоефективності скорочена на 165 осіб за рахунок ліквідації територіальних органів Держенергоефективності.

В рамках вказаного процесу посада головного спеціаліста - юрисконсульта відділу експертизи Управління у Харківській області, яку обіймав позивач, підлягала скороченню.

Разом з тим, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За наявності обставин для розірвання трудового договору, у відповідності до частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України проводиться з обов'язковим додержанням умов, передбачених статтею 492 зазначеного Кодексу, а саме, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, вказана норма є імперативною та надає право працівнику, посада якого підлягає скороченню, впродовж двох місяців з моменту його попередження про вивільнення, працювати на посаді, яку він займав раніше, та отримувати заробітну плату. Звільнення чи переведення на іншу посаду може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивача 29.01.2015 було попереджено про наступне вивільнення, про що свідчить його особистий підпис.

Частиною другої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Аналогічних висновків дотримується Вищий адміністративний суд в ухвалі від 11.11.2014 у справі №К/9991/77928/11.

На вимогу суду, відповідачем надано перелік вакантних посад. Так, станом на кінець січня 2015 року (на момент попередження 29.01.2015) штатна чисельність працівників складала 116 працівників та в установі було 8 вакантних посад: 2 головних спеціаліста (сектор міжнародного протоколу відділу міжнародного співробітництва, відділ дозвільних процедур Департаменту розвитку відновлюваної енергетики), 6 провідних спеціалістів (відділ міжнародного співробітництва, юридичне управління, відділ менеджменту, моніторингу енергобалансу та державної підтримки Департаменту державного регулювання, відділ програм та моніторингу показників енергоефективності Департаменту державного регулювання, відділ науково-технічної політики Департаменту розвитку відновлюваної енергетики, відділ використання Департаменту розвитку відновлюваної енергетики, відділ використання альтернативних видів палива Департаменту розвитку відновлюваної енергетики).

На кінець березня 2015 р. (на момент звільнення 01.04.2015) - 10 вакантних посад (заступник Голови, радник Голови, 2 головних спеціаліста (сектор міжнародного протоколу відділу міжнародного співробітництва, відділ дозвільних процедур Департаменту розвитку відновлюваної енергетики), завідувач сектору міжнародного протоколу відділу міжнародного співробітництва, 4 провідних спеціаліста (відділ міжнародного співробітництва, юридичне управління, відділ програм та мониторингу показників енергоефективності Департаменту державного регулювання, відділ науково-технічної політики Департаменту розвитку відновлювальної енергетики), робітник з благоустрою (недержавна служба).

Разом з тим, відповідачем - суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів виконання зобов'язання щодо працевлаштування позивача ОСОБА_1, зокрема, запропонування вакантної посади, від якої позивач відмовився з поважних причин, чи неможливості його переведення.

Відповідач не заперечував, що вакантні посади позивачу не пропонувались.

Також, згідно частини першої статті 42 Кодексу законів по працю України вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо (частина друга статті 42 Кодексу законів про працю України).

Відповідач вказує, що на момент звільнення були запропоновані посади семи працівникам територіальних Управлінь, відповідно до їх кваліфікацій та досвіду роботи, яки мали перевадже право на залишення на роботі, а саме:

ОСОБА_2- мати двох дітей (відмовилась підписувати пропозицію щодо працевлаштування 27.03.2015);

ОСОБА_3 - переселенка з міста Донецькі (окупована територія) переведена до Держенергоефективності 10.03.2015;

ОСОБА_4 - має предпенсійний вік, дружина інвалід 2-ї групи переведений до Держенергоефективності 18.03.2015;

ОСОБА_5 - проживає в місті Києві та має високу кваліфікацію та продуктивність праці;

ОСОБА_6 - переселенець з міста Луганська (пропозиція щодо працевлаштування 23.03.2015 - відмовився);

ОСОБА_7 - (одинока мати (дитина інвалід) пропозиція щодо працевлаштування відхилена 23.03. 2015 (звільнена за переведенням);

ОСОБА_8 - пропозиція щодо працевлаштування 20.03.2015 - відмовилася 26.03.2015.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема, трудової книжки позивача та його особової справи вбачається, що позивач:

має вищу освіту, зокрема закінчив Київський національний університет внутрішніх справ (спеціальність правознавство); позивач є державним службовцем,

має загальний стаж державної служби більше 14 років, при загальному стажі роботи з 01.09.1988 тощо.

В якості підстави не запропонування позивачу вакантних посад відповідач зазначає, що наказом Держенергоефективності від 12.07.2013 №196-к «Щодо дисциплінарної відповідальності» до позивача було застосовано заходи дисциплінарного впливу, а саме, затримано присвоєння чергового рангу на один рік.

Втім, суд критично ставиться до вказаних доводів з огляду на те, що статтею 151 Кодексу Законів про працю України передбачено, що якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. Якщо працівник не допустив нового порушення трудової дисципліни і до того ж проявив себе як сумлінний працівник, то стягнення може бути зняте до закінчення одного року.

Інших доказів відсутності у позивача переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі відповідачем не надано.

Одночасно суд звертає увагу, що розірвання трудового договору з підстав , передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (стаття 43 Кодексу).

Отже, вказана норма є нормою прямої дії та забороняє роботодавцю звільняти правника з посади без погодження із профспілковою організацією, членом якої він є на час звільнення з посади.

Згідно преамбули Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 №1045-XIV, в редакції на час звільнення позивача, (далі по тексту - Закон №1045-XIV), ним визначені особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок.

Статтею 39 Закону №1045-XIV регламентований порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Згідно частини першої вказаної статті Закону №1045-XIV, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідач не заперечував, що позивача було звільнено без погодження профспілкового комітету, членом якого він був, обґрунтовуючи зазначене тим, що листом Первинної профспілкової організації «Професійна спілка працівників Держенергоефективності» від 25.03.2015 №5, який відповідачем отримано лише 01.04.2015 (в день звільнення позивача), повідомлено, що працівники терорганів Держенергоефективності, зокрема позивач, є членами профспілки, а тому їх звільнення повинно проводитись у відповідності до вимог законодавства, що гарантує інтереси профспілок. Вказує, що профспілкою підтверджено склад своїх керівних органів, які уповноважені представляти інтереси профспілки, у тому числі підтверджувати членство в ній, лише 16.04.2015, тобто після звільнення позивача.

Таким чином, на день звільнення позивача відповідачу було відомо, що остатній є членом профспілкової організації.

Разом з тим, законодавство про працю України (статті 492 Кодексу) забороняє роботодавцю звільняти працівника раніше ніж сплинуть два місяці після повідомлення його про наступне вивільнення, однак норми діючого законодавства не зобов'язують роботодавця звільняти працівника наступного ж для після спливу вказаного двомісячного терміну.

Зазначене свідчить, що відповідачем звільнено позивача без погодження з профспілковою організацією, членом якої він був, про що було відомо відповідачу, тобто звільнення проведено передчасно, без з'ясування всіх необхідних обставин.

Отже доводи відповідача щодо правомірного звільнення позивача є декларативними та безпідставним та зазначене у сукупності свідчить про порушення відповідачем трудових гарантій позивача та процедури його звільнення.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту його порушеного права, оскільки наказом №157-к від 01.04.2015 разом із позивачем були звільнені ще три працівника, правомірність звільнення яких не є предметом даного судового спору.

Таким чином, суд доходить висновку, що оскільки позивача було неправомірно звільнено з посади, то з урахуванням норми статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, наказ №157-к від 01.04.2015 у частині звільнення позивача підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Норми статті 235 Кодексу законів про працю України є нормами прямої дії, які зобов'язують орган, що розглядає трудовий спір, поновити незаконно звільненого працівника саме на попередню роботу, без урахування можливого призначення на посаду іншої особи.

Також, згідно частини другої зазначеної статті Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до норм статті 116 Кодексу законів про працю України днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 згідно довідки №146/13, виданої Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України 15.06.2015, середньомісячний заробіток позивача на день звільнення складає 2 057,62 грн., середньоденний заробіток - 97,98 грн.

З урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 за №100 (в редакції на час виникнення спірних відносин) та листа Міністерства праці та соціальної політики України від 18.09.2015 №560/13/133-15 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», позивачу належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.04.2015 по день фактичного поновлення на посаді.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи правомірність рішення відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

З огляду на зазначене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби

Судовий збір у відповідності до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 5 Закону України «Про судовий збір» зі сторін не стягується.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України №157-к від 01 квітня 2015 року у частині щодо звільнення ОСОБА_1.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта відділу експертизи Управління у Харківській області Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України з 02 квітня 2015 року.

4. Стягнути з Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 квітня 2015 року по день фактичного поновлення на посаді.

5. Постанова суду підлягає негайному виконанню у частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 2 057,62 грн.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головучий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко