Справа № 513/1275/15-а
Суддя: Смірнова І. О.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 513/1275/15-а
Провадження № 2-а/513/30/15
Саратський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

судді Смірнової І.О.

при секретарі Коноваленко Т.М.

у відкритому попередньому судовому засіданні у смт. Сарата у залі суду,

розглянувши адміністративний позов

ОСОБА_1

до

Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про

про визнання неправомірними дій щодо припинення виплати пенсії та зобовязання відновити виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В :

30.09.2015 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, вказуючи, що з 26.05.2011 року йому, на умовах Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», було призначено пенсію за вислугу років довічно.

З 13.07.2012 року позивач перебуває на державній службі.

Призначену, відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсію позивач отримував до 01.04.2015 року. З 01.04.2015 року виплату призначеної йому пенсії Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області було припинено.

З діями Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення виплати пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» він не погоджується, вважає такі дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області неправомірними та такими, що суперечать ОСОБА_2 України, порушують його право на соціальний захист, закріплене у статті 46 ОСОБА_2 України.

Законом України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015 року, статтю 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" було викладено в такій редакції:

"тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З 1 січня 2016 року пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку).

Пенсіонерам, які мають прибуток від заняття підприємницькою діяльністю, надбавки до пенсії, передбачені непрацездатним членам сімї відповідно до пункту "а" частини першої статті 16 та пункту "а" частини першої статті 24 цього Закону, не нараховуються".

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, було поширено на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Аналіз зазначених вище положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до яких статтю 54 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» було викладено в іншій редакції, та було поширено її дію на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії, дає підстави вважати, що запровадження цих положень призвело до порушення конституційних прав громадян в частині звуження прав при прийнятті нових законів (стаття 22 ОСОБА_2 України), а також до порушення статті 58 ОСОБА_2 України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. На це звертало увагу Головне науково-експертне управління апарату Верховної Ради України у своєму висновку на проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№ 2212 від 23.02.2015р.).

Статтею 43 ОСОБА_2 України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цим правом позивач скористався після виходу на пенсію.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Стаття 22 ОСОБА_2 України гарантує людині і громадянину: конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, інакше погіршується становище особи в суспільстві через обмеження прав і свобод, закріплених у законах України.

Невиконання державою своїх соціальних зобовязань призводить до порушення принципів соціальної, правової держави, підриває принцип довіри особи до держави. Право на соціальний захист є невідємним конституційним правом громадян. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України; окремі обмеження прав і свобод можуть встановлюватися лише в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строку дії цих обмежень (частини перша, друга статті 64 ОСОБА_2 України).

Стаття 58 ОСОБА_2 України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 ОСОБА_2 України).

Відповідно до частини 1,2 статті 64 ОСОБА_2 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть буди обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 ОСОБА_2 України.

Воєнний або надзвичайний стан в країні не вводився, а тому обєктивні підстави для введення окремих обмежень прав і свобод відсутні.

Позивач вважає, що застосування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та припинення виплати призначеної йому пенсії призвело до погіршення його матеріального становища.

Право на одержання призначеної йому пенсії він отримав задовго до прийняття вказаного закону.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що обмеження його право на отримання раніше призначеної на умовах Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» довічної пенсії є неправомірним.

ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, Верховний Суд України в частині першій пункту другого Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя» (далі Постанова Пленуму ВСУ) розяснив, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_2 України і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2 України як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_2 України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує ОСОБА_2 України у разі, коли закон, який був чинним до введення в дію Основного закону чи прийнятий після цього, суперечить їй (підпункт два частини третьої пункту два зазначеної Постанови).

Це положення в повній мірі узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 № 5-рп/2005 (справа № 1-17/2005), в підпунктах 5.1 та 5.3 пункту 5 яких зазначено, що «відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України повинні відповідати їй. Згідно зі статтею 22 ОСОБА_2 України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. Зміст прав і свобод людини це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Україна як демократична і правова держава закріпила принцип поваги і непорушності прав та свобод людини, утвердження і забезпечення яких є головним обовязком держави. Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі майнових прав (стаття 1, частина друга статті 3, статті 21, 22, 64 ОСОБА_2 України».

Конституційний Суд України вирішуючи справу за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік (справа про соціальні гарантії громадян) (справа № 1-29/2007, рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007) (підпункт 3.1. мотивувальної частини) виходив з такого.

Зупинення дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі та/або за колом осіб і має здійснюватися відповідно до вимог ОСОБА_2 України. Ця юридична процедура знаходиться в органічному звязку із скасуванням законів, внесенням до них змін та доповнень. Отже, у такому випадку законом про Державний бюджет України припиняється на певний строк правове регулювання відносин у сфері соціального захисту, зупиняється дія механізму реалізації конституційних соціально-економічних прав громадян, що призводить до обмеження права на соціальний захист.

Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму (частина третя статті 46 ОСОБА_2 України), та порушується гарантоване у статті 48 ОСОБА_2 України право кожного на достатній життєвий рівень.

Отже, відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 ОСОБА_2 України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 у справі № 1-21/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) (пункт 4 мотивувальної частини) за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України «Про статус суддів» (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) визнавши такими, що не відповідають ОСОБА_2 України (є неконституційними) зазначені вище положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», положення частин четвертої, п'ятої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» від 25.03.2005 № 2505IV виходив з того, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовуючих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм ОСОБА_2 України, а повноваження у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

У вказаному вище рішенні (пункт 5 мотивувальної частини) Конституційний суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 ОСОБА_2 України це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім'ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду обєктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог ОСОБА_2 України, в тому числі принципів рівності та справедливості. Для окремих категорій громадян пенсійне забезпечення встановлюється іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей умов праці, характеру виконуваної роботи, її складності і значущості, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, повязану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_2 України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004).

Суд безпосередньо застосовує ОСОБА_2 України у разі:

1) коли зі змісту норм ОСОБА_2 України не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом;

2) коли закон, який був чинним до введення в дію ОСОБА_2 України чи прийнятий після цього, і суперечить їй;

3) коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить ОСОБА_2 України;

4) коли укази Президента України, які внаслідок їх нормативно-правового характеру підлягають застосуванню судами при вирішенні конкретних судових справ, суперечать ОСОБА_2 України.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на ОСОБА_2 України і не суперечить їй.

Як зазначено в пункті 1 частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до ОСОБА_2 України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи те, що в результаті застосування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та припинення виплати призначеної позивачу довічної пенсії було погіршено його матеріальне становище, можна дійти до висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо невиплати йому пенсії, починаючи з 01.04.2015 року є такими, що суперечать ОСОБА_2 України, а тому є неправомірними, у звязку з чим право позивача на належний рівень соціального забезпечення підлягає захисту.

Виходячи з наведеного, позивач вважає, що суд при прийнятті рішення по справі має безпосередньо застосувати норми ОСОБА_2 України як акту прямої дії, оскільки норми закону, на підставі яких Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було припинено виплату призначеної йому пенсії, суперечать їй.

Крім того, позивач просить суд звернути увагу на те, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", Про судоустрій і статус суддів", Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", Про судову експертизу", Про Національний банк України", Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України від 16.12.1993 року № 3723-XII «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення, у звязку з чим за цим Законом пенсії не призначаються.

З 1 червня 2015 року особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені статтею 54 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підстави для невиплати йому пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 1 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.

Відповідно до статті 19 ОСОБА_2 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом вибору або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення виплати йому, починаючи з 01.04.2015 року пенсії, призначеної відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, починаючи з 01.04.2015 року відновити виплату йому пенсії, призначеної відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача здійснені ним судові витрати.

У дане судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, не з'явився, надав заяву про залишення позову без розгляду (а.с.13 ).

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, будучи також належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причину неявки.

Розглянувши клопотання позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 155 КАСУ, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо: надійшло клопотання позивача про відкликання позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 155, 185, 186 КАС України,

суд

У Х В А Л И В :

клопотання позивача задовольнити. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання неправомірними дій щодо припинення виплати пенсії та зобовязання відновити виплату пенсії - залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Саратський районний суд протягом п'яти днів з дня його проголошення, а для осіб, які були відсутні підчас проголошенні ухвали суду, у той же строк з дня отримання копії ухвали через Саратський районний суд Одеської області.

Суддя І. О. Смірнова