Справа № 22-а-24082/11
Суддя: Воробйова Н. С.
Дата ухвалення: 2011-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Київської області у складі:

головуючого: судці Воробйової Н.С.,

суддів: Мережко М.В., Оношко ГМ.,

розглянула в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу за

апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду у місті Біла Церква Київської області на

постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 грудня 2009 року в

справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду у місті Біла

Церква Київської області Київської області про зобовязання відповідача провести

перерахунок пенсії.

Заслухавши доповідь судці апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи

скарги, колегія суддів.

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду

Київської області з позовом до управління Пенсійного фонду України у місті Біла Церква

Київської області про зобовязання провести перерахунок пенсії.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 грудня 2009 року

позовні вимоги задоволено частково, а саме визнано неправомірною відмову управління

Пенсійного фонду України у місті Біла Церква Київської області щодо перерахунку пенсії,

додаткової пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України "Про статус і

соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зобовязано

відповідача провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону

України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської

катастрофи" встановивши її на рівні восьми мінімальних пенсій за віком виходячи з розміру

мінімальної пенсії за віком, визначеної ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне

страхування» на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, передбаченого

законодавством та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю, відповідно до ст. 50 Закону

України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської

катастрофи", встановивши її на рівні 75 відсотків від мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру

прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством,

починаючи з 17 листопада 2008 року по 31 грудня 2009 року з урахуванням виплачених сум.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду, управління Пенсійного фонду України

у місті Біла Церква Київської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати

незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволені

позову ОСОБА_1 - відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, неповне зясування всіх обставин, що мають

значення для вирішення справи, порушення Білоцерківським міськрайонним судом Київської

області норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного

фонду України у місті Біла Церква Київської області, як потерпілий 1 категорії від наслідків

аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення (а.с. 4) та є інвалідом 2-ї

гай внаслідок захворювання, повязаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали

внаслідок Чорнобильської катастрофи", пенсії особам, віднесеним до категорій 1,2,3,4,

встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю,

яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

В ч. 4 ст. 54 нього Закону передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо

яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по другій групі

інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст. 50 Закону особам, віднесеним до категорії І, призначається щомісячна додаткова пенсія

за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі інвалідам другої групи - 75 % мінімальної пенсії за віком. Ця додаткова пенсія відповідно до положень ст. 53 цього Закону виплачується повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу.

ОСОБА_1, оспорюючи дії відповідача вважав, що він отримував пенсію та додаткову пенсію

значно нищу, ніж це передбачено ст. 50 та 54 Закову України "Про статус і соціальний захист

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у звязку з чим звернувся до

суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції

прийшов до висновку про порушення відповідачем норм ст. 50 та 54 Закону України "Про статус і

соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Статтею 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого

самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у

спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України

(ст. 113 Конституції України).

При винесенні оскаржуваної постанови суд першої інстанції, виходячи з пріоритетності законів

над підзаконними актами, правомірно прийшов до висновку, що постанова КМ України № 1 від

З січня 2002 року "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям

пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету", суперечить

вимогам ст. 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали

внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання представника відповідача на

ч. 5 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок

Чорнобильської катастрофи", якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що

настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок

Чорнобильської катастрофи визначається КМ України, оскільки надання законодавцем такого

права КМ України не означає, що останній встановлюючи такий порядок, може допустити звуження

змісту та обсягу прав позивача, встановленого цим же Законом.

Тобто, КМ України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього

-Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розмір мінімальної пенсії за віком, розмір

якої визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і іншого нормативно-правового акта, який би1

визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року за № 10 - рп визнано

неконституційними деякі положення Законів України "Про державний бюджет на 2008 рік", зокрема п.28 розділу 2 зазначеного Закону, яким було внесено на 2008 рік зміни до ст. 50 та 54 Закону

України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської

катастрофи" в частині визначення розміру пенсії та додаткової пенсії по другій групі інвалідності,

повязаної з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на всій території України.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996

року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно

виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти

Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету

Міністрів "України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи

рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування,

накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій

тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав

застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який

регулює ці правовідносини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність

судової влада" зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають

застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні

права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг

встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є

людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх

утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.3), права і свободи людини є

невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або

внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є

обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом

України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

: Окрім того, встановлений ч. 2 ст. 95 Конституції України, ч. 2 ст. 38 Бюджетного Кодексу перелік

правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей

закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій,

передбачених іншими законами України, зокрема Законом України "Про статус і соціальний статус

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не може будь-яким чином

змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Суд першої інстанції з урахуванням вище викладеного прийшов до правильного висновку

про задоволення позовних вимог в межах річного строку звернення до суду, починаючи з

17 листопада 2008 року по 31 грудня 2009 рік, оскільки позов подано 17 листопада 2009 року

згідно реєстраційного штампу суду першої інстанції (а.с.1).

За таких підстав апеляційна скарга управління Пенсійного фонду України у місті Біла Церква

Київської області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

4 грудня 2009 року не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 197.198,200,205,206 КАС України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у місті Біла Церква Київської області

відхилити, постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 грудня 2009

року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України та може бути

оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом

двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий

Судді