Справа № 2-а-52/2010
Суддя: Левченко А. В.
Дата ухвалення: 2010-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-52/2010
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2010 року Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Левченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про визнання відмови протиправною та стягнення недоотриманої одноразової компенсації,

встановив:

02.12.2009 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що йому, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, в грудні 2000 року встановлено 2 групу інвалідності довічно. Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право на одноразову компенсацію при встановленні інвалідності в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, а тому відповідач, враховуючи мінімальну заробітну плату, повинен виплатити йому вказану компенсацію в розмірі 5025,60 грн. Оскільки до цього часу йому жодних коштів не було виплачено, то позивач просить суд визнати відмову відповідача щодо виплати вказаної грошової компенсації неправомірною та стягнути з відповідача недоплачену суму одноразової грошової компенсації в розмірі 5025 грн.60 коп.

До початку судового засідання від сторін надійшли заяви про розгляд справи без їхньої участі та постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

В судове засідання позивач надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. По справі зазначив, що дізнався про порушення свого права на отримання такої допомоги лише у вересні 2009 року.

Відповідач в судове засідання не зявився, натомість надав письмову заяву, в якій проти позову заперечив. Також представник відповідача надав письмові заперечення, обґрунтовуючи їх тим, що застосування Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи проводиться у порядку, визначеному КМ України, рішення якого є обовязковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма субєктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. А саме в розмірах, які і визначені КМ України виходячи з реальних можливостей Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями і враховуючи вимоги ст.95 Конституції України, проведена позивачу виплата зазначеної грошової компенсації. Також відповідач просив врахувати положення ст.ст. 99, 100 КАС України, зважаючи на період, за які просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, та часу його звернення до суду, що свідчить про пропущення позивачем строку на звернення. На підставі викладеного представник управління Пенсійного фонду просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи та додані документи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інвалідом 2 групи від захворювання, пов»язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що стверджується копією посвідчення, копією довідки МСЕК. З матеріалів справи, групу інвалідності позивачу було встановлено 08 грудня 2000 року довічно.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачена одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім»ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов»язана з Чорнобильською катастрофою, так, інвалідам 2 групи-45 мінімальних заробітних плат.

Виплати, зазначені в цій статті, провадяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності чи смерті потерпілого. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Судом встановлено, що відповідачем виплата одноразової компенсації позивачу проведена в розмірі 284 грн.40 коп. Дану обставину сторони визнають, тому за правилами ч.1 ст.72 КАС України вони не потребують доказування.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму одноразової компенсації виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати.

В своїх письмових запереченнях проти позову відповідач посилається на те, що згідно ст.62 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи його застосування провадиться у порядку, визначеному КМ України, рішення якого є обовязковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма субєктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. А саме в розмірах, які і визначені КМ України виходячи з реальних можливостей Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями і враховуючи вимоги ст.95 Конституції України, проведена позивачу виплата зазначеної грошової компенсації.

Зазначена грошова компенсація виплачується управлінням соціального захисту населення в тих розмірах, які встановлені постановою КМ України від 26.07.1996 року за № 836 Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Проте з цими запереченнями відповідача суд не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст.113 Конституції України КМ України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розмір одноразової компенсації, визначений вказаною вище постановою КМ України, суперечить вимогам ст.48 Закону та іншим нормам Законів.

Так, згідно Закону України Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік, розмір мінімальної заробітної плати з 1 липня встановлений 118 грн. на місяць.

ОСОБА_2 не має жодних обмежень щодо застосування статті 48 Закону Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, якою передбачено право позивача на одноразову компенсацію при встановленні інвалідності в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, а навпаки передбачає обовязок КМ України здійснювати застосування цих норм.

Ст.95 Конституції України, на яку посилається представник відповідача, передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір, і цільове спрямування цих видатків. Проте законом про Державний бюджет України на відповідний рік розмір вказаної допомоги не визначався.

Крім того, ст.62 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на яку також посилається відповідач заперечуючи проти позову, надає КМ право визначати порядок застосування цього Закону, але не делегує йому повноважень щодо визначення розміру допомоги на оздоровлення, встановленої цим Законом.

Визначені постановою КМ від 26.07.1996 р. № 836 розміри одноразової компенсації залишалися тривалий час незмінними, хоча розмір мінімальної заробітної плати неодноразово змінювався

Слід зазначити, що встановлений постановою КМУ № 836 розмір одноразової компенсації не відповідає розміру, встановленому іншими законами України. Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007рік» складав з 01.07.2000 року 118 грн. на місяць, і зростав кожного наступного року. При цьому відповідні закони не містили обмежень щодо застосування ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору застосуванню підлягають саме ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

КМУ не уповноважений Законом України № 796-ХІІ зменшувати встановлені останнім конкретні розміри доплат, пенсій і компенсацій, зокрема допомоги на оздоровлення навпаки у ч.1 ст.67 цього Закону встановлено, що ці розміри підвищуються КМУ відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Відмову відповідача з посиланням на Постанову КМУ №836 від 26.07.1996 суд вважає незаконною, виходячи з того, що стаття 48 Закону України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачає більший розмір виплати одноразової компенсації, ніж розмір, передбачений Постановою КМУ №836 від 26.07.1996 p. Дана стаття Закону є чинною, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Оскільки закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, а у разі виникнення колізії між нормами підзаконних нормативно-правових актів та нормами Законів, застосуванню підлягають саме норми Законів, а в даному випадку саме ОСОБА_2 України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не вказана вище постанова КМ України від 26.07.1996 року за № 836.

Отже, враховуючи наведене, управління соцзахисту населення повинно було виплатити позивачу одноразову компенсацію при встановленні інвалідності виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати.

Крім того, відсутність належного фінансування виплат, передбачених Законом «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Також судом враховані заперечення відповідача щодо пропуску позивачем для звернення до суду.

Дійсно, згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлено річний строк.

Частиною 1 ст. 100 КАС України передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Проте, нормою ст. 99 КАСУ також встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю.

Таким чином, керуючись принципом верховенства права, що передбачено ст. 8 Конституції України, взявши в основу ОСОБА_2 України " Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", який має вищу юридичну силу ніж Постанова КМУ №836, суд вважає за необхідне визнати відмову відповідача щодо виплати одноразової компенсації позивачу неправомірною та стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 недоотриману суму компенсації в розмірі 5025 грн. 60 коп. /118 грн. - мінімальна заробітна плата на момент виплати компенсації х 45=5310 грн. за мінусом 284,40 грн. - виплачена компенсація/.

На підставі ст.4 Декрету КМ «Про державне мито» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави.

Керуючись ст.ст.19, 113 Конституції України, ст.48, 62,71 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Законом України Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік, п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України, ст.ст. 2,3, 11, 71, 86, 94, 100, 102, 122, 158-163, 186 КАС України, суд

постановив:

Позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про визнання відмови протиправною та стягнення недоотриманої одноразової компенсації задовольнити.

Визнати відмову Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області щодо виплати ОСОБА_1 недоотриманої одноразової компенсації у розмірі 45 мінімальних заробітних плат неправомірною.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 недоотриману одноразову компенсацію у розмірі 5025 (п»ять тисяч двадцять п»ять) гривень 60 коп.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до адміністративного апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення постанови та поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, копія якої одночасно надсилається до суду апеляційної інстанції, або в порядку ч. 5 ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.В. Левченко