Справа № 2а-300/12/1070
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/45582/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Лиценко З.В.

представника відповідача Жуковича А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Валтекс»

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2012

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2012

у справі № 2а-300/12/1070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Валтекс»

до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області

про часткове визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, - ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2012, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ТОВ «Валтекс» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову та визнання частково протиправним податкового повідомлення-рішення від 04.11.2011 № /2228.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України здійснено заміну відповідача у справі - Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області її правонаступником - Білоцерківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Підставою для зменшення позивачу від'ємного значення з податку на додану вартість в сумі 144764 грн. за липень 2011 року слугували висновки документальної позапланової виїзної перевірки за період з 01.06.2011 по 30.06.2011, викладені в акті від 28.10.2011, про порушення вимог п. 198.6 ст. 198, п. 201.6, п. 201.11 ст. 201 Податкового кодексу України, що полягало у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту податку на додану вартість за червень 2011 року в сумі 144764 грн. за операціями з придбання товарів у ТОВ «Інсатбуд» та ТОВ «ТД Трейдстар».

Висновок про неправомірне віднесення позивачем до складу податкового кредиту вказаного податку податковий орган обґрунтовував тим, що суми податку на додану вартість ТОВ «Інсатбуд» та ТОВ «ТД Трейдстар» не включені до податкових зобов'язань за червень 2011 року.

З акту перевірки, письмових заперечень на позов вбачається, що останній заперечував право позивача на податковий кредит за червень 2011 року з підстав: недекларування постачальниками податкових зобов'язань з податку на додану вартість, поданням ТОВ «Інсатбуд» останньої звітності з податку на додану вартість за липень 2010 року, а з податку на прибуток підприємств - за 2 квартал 2011 року, анулювання за власним бажанням ТОВ «Інсатбуд» у серпні 2011 року свідоцтва платника податку на додану вартість та прийняття рішення про припинення юридичної особи; неможливості проведення зустрічної звірки ТОВ «ТД «Трейдстар», підписання документів не директором ТОВ «ТД «Трейдстар», а іншою особою.

При цьому інших фактичних та правових підстав податковим органом в акті перевірки не зазначено, фактичне вчинення господарських операцій з придбання товару та оплати в акті перевірки не заперечується.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що видані у червні 2011 року постачальниками - ТОВ «Інсатбуд» та ТОВ «ТД «Трейдстар» податкові накладні №№ 126, 586, 542, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит в сумі 162886,09 грн., не відображені у власній податковій звітності та на їх підставі не сформовано податкові зобов'язання. При цьому суди вказали на те, що додаток № 5 (розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів) - уточнюючий за червень 2011 року, поданий ТОВ «Інсатбуд» 03.10.2011 та зареєстрований податковим органом 11.10.2011, визнано недійсним, оскільки свідоцтво платника податку анульовано за власним бажанням 19.08.2011. Додаток № 5 (розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів) - уточнюючий за серпень 2011 року, поданий ТОВ ТД «Трейдстар», не відображений у картці платника податків, окрім того, цей додаток стосується уточнюючих зобов'язань за серпень 2011 року в сумі 5916667 грн., тоді як у справі є спірна накладна від 25.06.2011 № 542, де сума податку - 49672 грн., що включена до реєстру прийнятих податкових накладних за червень 2011 року. Суди також дослідили надані позивачем копії первинних документів і встановили, що копії платіжних доручень не містять реквізитів банківських установ. В результаті дослідження заявок на товар, видаткових та прибуткових накладних суди дійшли висновку про те, що ТОВ «Інсатбуд» забезпечив позивача не замовленим заздалегідь товаром. Суди також вказали на неможливість встановлення обставини щодо отримання постачальником заявок позивача на товар. Суди дослідили надані позивачем подорожні листи і встановили, що вони не містять інформації щодо предмету спору

При перевірці правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Платник податків при формуванні податкового кредиту повинен був діяти у відповідності до вимог ст. 198 Податкового кодексу України, при визначенні суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), - ст. 200 цього кодексу, зокрема п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України.

Стан виконання податкових обов'язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов'язують формування податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку податкового кредиту має значення не те, як сторони обумовили договором зобов'язання, а те, яку господарську операцію вчинив платник податку. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину чи дефект виконання зобов'язань, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Якщо товар дійсно придбаний платником податку, оприбуткований, то дефекти в первинних документах, у разі якщо зазначена в них інформація дозволяє можливість ідентифікувати суб'єктів господарювання та господарські операції, не можуть розглядатися як підстава для позбавлення платника податку права на податковий кредит.

Платник податків (покупець товарів, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, оподаткування та звітування перед контролюючими органами і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені порушення продавцем.

Допущені продавцем певні порушення законодавства тягнуть негативні наслідки для цього продавця та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість.

Пунктом 50.1. ст. 50 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім митної декларації або обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Аналіз положень п.п. 49.8., 49.9 - 49.15 ст. 49 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що прийняття податкової декларації є обов'язком органу державної податкової служби. За визначених в законі підстав орган державної податкової служби відмовляє платнику податків в прийнятті податкової декларації у порядку, передбаченому законом. Податковим кодексом не передбачено випадків визнання податковим органом податкової декларації недійсною.

Анулювання реєстрації платника податку на додану вартість не позбавляє платника податків у випадку самостійного виявлення помилки, що міститься у раніше поданій ним податковій декларації за звітний період в якому він був платником податку на додану вартість, обов'язку надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації.

Таким чином, у разі якщо у встановленому законом порядку не було відмовлено у прийнятті поданої контрагентом позивача уточнюючої податкової звітності остання вважається прийнятою, а виправлені в ній показники податкових зобов'язань раніше поданих декларацій за попередній податковий період є показниками такого періоду.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Валтекс» задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2012 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун