Справа № 810/2847/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2847/15 Головуючий у 1-й інстанції: Брагіна О.Є.
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Ковтун І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного реєстратора прав на нерухоме майно управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Канівець Ніни Вікторівни на постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Канівець Ніни Вікторівни про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_4 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Канівець Ніни Вікторівни про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Скасовано рішення відповідача від 05 червня 2015 року №21845159.

Зобов'язано державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Канівець Ніну Вікторівну провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень".

Не погоджуючись з зазначеною постановою, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2012 року ОСОБА_5 подарував позивачу - ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним договором дарування частини житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко А.П.

Одночасно із вчиненням нотаріальної дії -посвідченням договору, реєстрація права власності нотаріусом проведена не була. При цьому нотаріусом було зазначено, що даний договір підлягає реєстрації у КП Київської обласної ради БТІ «Бюро технічної інвентаризації».

29 травня 2015 року, ОСОБА_4 до управління державної реєстрації ГТУ юстиції у Київській області була подана заява про здійснення державної реєстрації 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

05 червня 2015 року відповідачем було прийняте рішення №21845159 від 05 червня 2015 року про відмову у проведенні реєстраційних дій на підставі п.5 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з огляду на те, що мало місце обтяження на спірний будинок у вигляді арешту за попереднім власником.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги з тих підстав, що правове становище позивача підпадає під виключення, яке передбачено ч.9 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки державна реєстрація права власності на належну їй частину будинку вчинена в результаті нотаріальної дії (відмови в ній), але з даним твердженням суду неможливо погодитись.

Відповідно до ч.1 статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Момент прийняття дарунку збігається у часі з моментом виникнення на нього права власності. Проте відповідно до загальних вимог Цивільного кодексу України у певних випадках право власності на річ до набувача може перейти лише після того, як правочину, на підставі якого така річ відчужується, буде надано встановлену законом форму. Зокрема, відповідно до вимог ч. З статті 334 ЦК право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

В свою чергу ч. 4 статті 334 ЦК України передбачено, що право на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону

На момент посвідчення нотаріусом договору дарування від 08 грудня 2012 року, нормативно правовим актом, який регулював реєстрацію права власності було «Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» від 07 лютого 2002 року (далі - Положення), яке втратило чинність 01 січня 2013 року.

Згідно пункту 1.3. Розділу 1 Положення державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких, здійснюється БТІ, підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно:

Згідно підпункту 1 пункту 1.5. Розділу 1 Положення державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на житлові будинки.

Позивач в свою чергу не звернулась до БТІ з заявою про державну реєстрацію нерухомого майна, внаслідок чого, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно фактичним власником будинку залишився ОСОБА_5 (Дарувальник за договором дарування).

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3 статті 3 цього Закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 9 цього Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Частинами 1, 4 статті 15 Закону передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 1 статті 24 Закону, у державній реєстрації прав та обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч.9 статті 15 Закону.

При цьому, як вбачається з матеріалів судової справи, 26 березня 2015 року постановою державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Сівакою В.О. при примусовому виконанні наказу №911/112/14 від 26 лютого 2014 року, виданого Господарським судом Київської області, було накладено арешт на майно ОСОБА_5 та оголошено заборону на його відчуження.

Так, враховуючи те, що за записом в Реєстрі прав власності на нерухоме майно фактичним власником будинку залишився ОСОБА_5, заборона відчуження розповсюджується і на будинок.

З огляду на викладене, при винесенні рішення щодо відмови у державній реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок на підставі п.5 ч.1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідачем були дотримані норми чинного законодавства, оскільки наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Зазначена позиція підтверджується правовими висновками колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 11 листопада 2014 року по справі №21-357а14 та від 19 травня 2015 року по справі №21-121а15.

Крім того, відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 9 Закону передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади (в т.ч. і суд) та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Так, під дискреційним повноваженням суд повинен розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Тобто, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Крім того, вчиненню реєстраційних дій передують етапи перевірки поданих документів та отримання відповідей на запити від інших повноважених органів. Тому суд не може зобов'язати здійснити державну реєстрацію права за обставин, коли достеменно не встановлено, що усі подані документи є належним чином оформлені, а усі етапи їх перевірки - завершені.

Відповідно, зобов'язання судом суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення або вчинити конкретну дію, зокрема з реєстрації права власності, є формою втручання у повноваження суб'єкта владних повноважень та підміною його юрисдикції, що є неприпустимим.

Тому постанова суду першої інстанції в частині скасування рішення відповідача від 05 червня 2015 року №21845159 та зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Згідно до статті 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державного реєстратора прав на нерухоме майно управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Канівець Ніни Вікторівни - задовольнити.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року в частині задоволення позову - скасувати та ухвалити в цій частині нову.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Канівець Ніни Вікторівни про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.