Справа № 803/3535/15
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року Справа № 803/3535/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Валюха В.М.,

суддів Ковальчука В.Д., Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання Столярчук А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

перекладача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про визнання неправомірними та скасування наказу від 18.09.2015 року № 84 та зобовязання переглянути справу ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознакою належності до певної соціальної групи, а також зазнати там тортур, нелюдського чи принижуючого гідність поводження, залишив Республіку ОСОБА_6 та прибув до України, де звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ у Волинській області) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

23.09.2015 року позивач отримав повідомлення № 21 від 18.09.2015 року УДМСУ у Волинській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому як підставу його направлення було зазначено наказ від 18.09.2015 року № 84.

Позивач вважає, що наказ від 18.09.2015 року № 84 є незаконним та необґрунтованим, оскільки було порушено встановлений порядок повідомлення про прийняття такого наказу, незаконність оскаржуваного рішення є наслідком неналежного виконання обовязку всебічно та ґрунтовно дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не була проаналізована ситуація з правами людини в Республіці ОСОБА_6, а позивач відповідає умовам для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати наказ ДМС України від 18.09.2015 року № 84 та зобовязати відповідача переглянути справу ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2015 року замінено у даній справі неналежного відповідача ДМС України на належного відповідача УДМСУ у Волинській області.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову від 12.10.2015 року № 0701/8712 (а. с. 19-24) відповідач УДМСУ у Волинській області адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України.

В судовому засіданні позивач та його представник адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача адміністративний позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0021 (а. с. 25-53) встановлено, що 21.08.2015 року позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 28-29), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 21.08.2015 року № 04-01/664 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 28.08.2015 року за вх. № 7019 (а. с. 27).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 18.09.2015 року № 84 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 52). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 18.09.2015 року № 20 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 6, 53).

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.09.2015 року (а. с. 50-51), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 18.09.2015 року № 84, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою та неправдоподібною, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, відповідач УДМСУ у Волинській області виходив з того, що: позивач надав неправдоподібні і суперечливі пояснення щодо себе; за результатами дослідження інформації по країні походження відповідач дійшов висновку, що політична, соціальна та безпекова ситуація на ОСОБА_6 є досить стабільною, немає грубих порушень прав людини, а навпаки нова влада слідкує за дотриманням міжнародних норм з прав людини та громадянина, тому побоювання повертатися до країни походження не можуть вважатися правдоподібними; заявник не навів жодних правдоподібних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б повязані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, а тому під конвенційні ознаки біженця не підпадає; заявником не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, виходячи з такого.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши за участю перекладача та психолога співбесіду, оформлену протоколом від 08.09.2015 року (а. с. 46-48), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Валетта, за національністю мальтієць, неодружений, з народження та до травня 2014 року проживав в ОСОБА_6, в подальшому з батьками переїхав до Угорщини, будь-яких проблем під час виготовлення документів для виїзду та перетину державних кордонів не виникало.

Як слідує із постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2015 року у справі № 308/2426/15-а, 15.02.2015 року о 11:45 позивач був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 294 прикордонного знаку на відстані 300 метрів до лінії державного кордону поза пунктом пропуску без документів, що посвідчують особу (а. с. 38 зворот).

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2015 року у справі № 308/2426/15-а за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України до громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_1 (повнолітній) про примусове видворення позов задоволено, примусово видворено ОСОБА_1 (а. с. 38-39).

Таким чином, з матеріалів справи слідує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки 21.08.2015 року, будучи поміщеним у Волинський ПТПІ.

При цьому, суд не бере до уваги надані в судовому засіданні пояснення позивача про те, що мав намір прибути в Україну з метою отримання статусу біженця, оскільки вони суперечать іншим доказам по справі.

Так, з постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2015 року у справі № 308/2426/15-а вбачається, що в судовому засіданні при розгляді цієї справи ОСОБА_1 пояснив, що до його затримання він прийшов з території Угорщини та направлявся до прикордонників в Словаччину, щоб подати їм документи для отримання статусу біженця; він думав, що знаходиться на території Словаччини, а не на території України, мав бажання потравити в Словаччину (а. с. 38).

З листа Почесного консула Республіки ОСОБА_6 в м. Києві від 19.02.2015 року слідує, що затриманий ОСОБА_1 під час бесіди з помічником Почесного консула стверджував, що подорожував з Угорщини до Словаччини, був примусово переміщений до України невідомими особами, які відібрали у нього паспорт (а. с. 31).

Крім того, під час проведення співбесіди від 08.09.2015 року позивач на запитання про те, чому не звернувся за захистом в Україні відразу після перетину кордону відповів, що прямував до Словаччини (а. с. 47 зворот).

З наведеного слід прийти до висновку, що позивач не шукав захисту саме в Україні.

Крім того, слід також врахувати, що після залишення території ОСОБА_6, позивач, будучи в Угорщині, також не звертався до компетентних органів цієї країни за статусом біженця.

Суд погоджується із доводами представників відповідача про те, що позивач надав неправдоподібні і суперечливі пояснення щодо себе. Так, листом від 19.02.2015 року Почесний консул Республіки ОСОБА_6 в м. Києві повідомив, що за результатами перевірки інформації щодо особи затриманого було отримано офіційну відповідь від МЗС ОСОБА_6 про те, що у записах мальтійських органів влади відсутні записи щодо п. Адамса, а отже він не є громадянином ОСОБА_6; паралельна перевірка через Міграційну Секцію Поліції ОСОБА_6 підтвердила ці висновки; перевірка наданих затриманим даних та документів, що він мав при собі, підтвердила, що: адреса проживання в ОСОБА_6 не є дійсною адресою, затриманий не виглядає на 16 років, документ, який він мав при собі, є всього лише заявою до недержавної організації Міжнародний комітет захисту прав людини, що є асоціацією, діяльність якої спрямована на збір інформації про порушення прав людини, ця заява не є документом, що посвідчує особу. У підсумку затриманий не є громадянином ОСОБА_6 та з огляду на те, що надана ним інформація не знайшла свого підтвердження, він не є таким, за кого себе видає (а. с. 31).

При вирішенні цієї справи суд враховує, що ні під час співбесіди 08.09.2015 року, ні в ході судового розгляду справи позивач не навів правдоподібних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б повязані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, не вказав аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань. Крім того, суд враховує, що використана відповідачем актуальна та з декількох джерел інформація про країну походження заявника (Республіка ОСОБА_6) (а. с. 44-45) вказує на те, що політична, соціальна та безпекова ситуація на ОСОБА_6 є досить стабільною, немає зафіксованих фактів грубих порушень прав людини, тому побоювання позивача повертатися до країни походження не можуть вважатися правдоподібними.

Суд також не бере до уваги пояснення позивача про порушення його права на правову допомогу під час проведення співбесіди, оскільки із протоколу співбесіди від 08.09.2015 року, проведеної за участі психолога і перекладача, позивач вказав, що йому юрист не потрібен, співбесіда була проведена, протокол підписано позивачем особисто без будь-яких зауважень (а. с. 46-48).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у звязку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу УДМСУ від 18.09.2015 року № 84.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємоповязаних позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 КАС України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішення, зобовязання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В.М.Валюх

суддя В.Д.Ковальчук

суддя В.В.Мачульський

Постанова складена у повному обсязі 20 жовтня 2015 року