Справа № 2а/0570/10844/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року м. Київ К/9991/11338/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної судової адміністрації України, Гірницькиого районного суду м. Макіївки, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Державна податкова адміністрація України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, за касаційними скаргами Державної податкової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА), Гірницькиого районного суду м. Макіївки, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі - ТУ ДСА), третя особа - Державна податкова адміністрація України (далі - ДПА) в якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність відповідачів та зобов'язати останніх нарахувати і виплатити йому вихідну допомогу, передбачену частиною 3 статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (чинної у період спірних правовідносин, далі - Закон № 2862-ХІІ) без сплати податку з такої виплати.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що має право на одержання вихідної допомоги без утримання з неї податку, однак виплата цих коштів, всупереч вимог законодавства, відповідачами не здійснена. На думку позивача наведене свідчить про порушення його прав, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2012 року позов задоволено частково і стягнуто з відповідача на користь позивача спірні кошти.

У касаційних скаргах відповідачі - ДСА і ТУ ДСА посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять ухвалені ними судові рішення, в частині задоволених позовних вимог, скасувати та відмовити в позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарг з таких підстав.

Задовольняючи позов, суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що нормами спеціального законодавства передбачена виплати вихідної допомоги судді, який пішов у відставку без утримання з неї податку, а відсутність фінансування не є підставою для невиконання Державою взятих на себе зобов'язань щодо соціального захисту суддів. Наведене узгоджується з положеннями чинного законодавства України, Рішеннями Конституційного Суду України, а також практикою Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягає застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що постановою Верховної ради України від 2 грудня 2010 року № 2762-VI позивача звільнено з посади судді Гірницькиого районного суду м. Макіївки Донецької області, а 31 грудня 2010 року цим судом видано наказ про звільнення позивача, однак виплату вихідної допомоги у розмірі, встановленому законом не здійснено.

Так, відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України (частина перша статті 126 ).

Гарантії незалежності суддів закріплені, зокрема, у частині 4 статті 47 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинною на час звільнення позивача з посади судді, далі - Закон № 2453-VI), згідно з якою незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді (пункти 7, 8 цієї статті).

Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність судді і не посягати на неї; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини 5, 6 статті 47 Закону № 2453-VI).

Конституційний Суд України зазначав, що невід'ємною складовою статусу суддів є їх незалежність, яка забезпечується, у тому числі, гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту (підпункт 1.1 пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 1грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Про необхідність додержання незалежності судових органів та суддів наголошено у таких міжнародно-правових актах, як Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія про закон про статус суддів від 10 липня 1998 року (далі - Хартія), Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року N 12 (2010) та додаток до неї. У цьому додатку визначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення; мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці; для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення (пункт 54 розділу VI).

Хартією передбачено, що рівень винагороди може залежати від стажу, характеру обов'язків, виконання яких доручається професійним суддям, і від важливості покладених на них завдань (пункт 6.2).

Згідно зі статтею 51 Закону № 2453-VI суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі; судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

Як вбачається зі змісту Закону, у ньому розрізняється правове становище судді, який здійснює правосуддя, та судді у відставці. Зокрема, у частині 3 статті 43 Закону № 2862-ХІІ, яка була чинна на час звільнення позивача з посади, передбачено право судді, який пішов у відставку, на виплату вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Особливість вихідної допомоги судді полягає в тому, що вона не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді. Виходячи з системного аналізу положень Закону ця допомога є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу і особливою формою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007).

Окрім цього, посилання відповідачів на відсутність фінансування, як на підставу для не здійснення позивачу виплати вихідної допомоги, передбаченої частиною 3 статті 43 Закону № 2862-ХІІ, є безпідставними оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, про що прямо зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» і «Кечко проти України».

За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги без сплати податку, у відповідності до вимог частини 3 статті 43 Закону № 2862-ХІІ ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Державної податкової адміністрації України і Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області відхилити, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало