Справа № 2а-15190/09/1270
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ушаков Т.С.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року справа №2а-15190/09/1270

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Ляшенка Д.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2, Перевальської виправної колонії № 15 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2009 р. у справі № 2а-15190/09/1270 за позовом ОСОБА_3 до Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області, Алчевської виправної колонії № 13 управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Луганський області, Перевальської виправної колонії № 15 управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Луганський області про визнання дій неправомірними, зобов'зання перерахувати грошове забезпечення,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2008 року до Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області, Алчевської виправної колонії № 13 управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Луганський області, Перевальської виправної колонії № 15 управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань у Луганський області про визнання неправомірними дії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області щодо недоплати заробітної плати, невірного розрахунку вислуги років, невиплати компенсації за продовольче та речове забезпечення, грошових допомог, невірного зазначення дати звільнення, невірне нарахування пенсії, зобов'язання управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області здійснити перерахунок зазначених виплат та стягнення на його користь з Управління Державного департаменту з питань виконання покарань в Луганській області: невиплачену заробітну плату за відпрацьований понад встановлений робочий час у розмірі 64480,24грн.; недоплату по премії 33,3% у розмірі 6596,40 грн.; компенсації за невиданий формений одяг у розмірі 3600грн.; компенсації за невиданий продовольчий пайок у розмірі 15312,31грн.; одноразової грошової допомоги при звільнені у розмірі 30195,6грн.; щорічної грошової допомоги у розмірі 2206,66 грн.; суми невиплаченої доплати від суми пенсії, яка б могла бути нарахована у розмірі 4353,36грн.; одноразової грошової допомоги у разі хвороби згідно довідки МСЕК у розмірі 1700грн.; індексації 450 грн.; моральної шкоди у розмірі - 10000 грн. та перерахування пенсії згідно його вислуги років, надавши нові дані до управління Пенсійного фонду.

В обґрунтування позовних вимого зазначив, що за весь період його роботи заробітна плата нараховувалась йому невірно, облік робочого часу проводився неправильно, деякі надбавка нараховувалися невірно, а деякі не нараховувалися взагалі.

Позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги, відповідно до чого позивач просив визнати дії Управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Луганській області та Алчевської виправної колонії № 13 та Перевальської виправної колонії № 15 незаконними: недоплату заробітної плати, невірно розрахованої вислуги років, невиплати компенсації за продовольчий пайок та формений одяг, незаконне звільнення, невиплату грошових допомог, невірне нарахування пенсії та стягнути на його користь з Управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Луганській області суми за невиданий продовольчий пайок в розмірі 22371,28 грн. (з урахуванням компенсації), з Алчевської виправної колонії № 13 заборгованість по заробітній платі - 71259,6 грн. (з урахуванням компенсації), по премії 33,3% - 9637,34 грн. (з урахуванням компенсації), моральну шкоду 6000 грн., з Перевальської виправної колонії № 15 суму заборгованості по заробітній платі - 27329,03 грн. (з урахуванням компенсації), по пенсії, яка могла бути нарахована - 6360,26 грн. (з урахуванням компенсації), щорічної грошової допомоги - 3223,93 грн. (з урахуванням компенсації), одноразову грошову допомогу у зв'язку з професійним захворюванням згідно довідки МСЕК в розмірі 48935,66 грн. (з урахуванням компенсації), одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 44115,77 грн. (з урахуванням компенсації), моральну шкоду в розмірі 3000 грн., суму боргу за вимушений прогул в розмірі 5077,25 грн.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2009 року позов задоволено частково. Визнано незаконними дії Перевальської виправної колонії № 15 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за відпрацьовані понад встановлений робочий час 342,12 години в подвійному розмірі та постановлено стягнути з Перевальської виправної колонії № 15 на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за відпрацьовані понаднормово години з урахуванням індексації. Визнано незаконними дії Перевальської виправної колонії № 15 щодо звільнення позивача та скасовано наказ № 23 о/с від 26 березня 2007 року про звільнення ОСОБА_2, зобов'язано Перевальську виправну колонію № 15 змінити дату та підставу звільнення позивача з урахуванням висновку військово-лікарської комісії та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач та Перевальська виправна колонія № 15 УДДУПВП в Луганській області подали апеляційні скарги, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, безпідставність висновків суду просять скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач відмовити у задоволенні позову.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомленні належним чином, а тому згідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справу було розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 23 вересня 2002 року по 26 березня 2007 року, з яких в Алчевській виправній колонії № 13 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області - з 1 липня 2003 року по 15 травня 2006 року на посаді молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки, в Перевальській виправній колонії № 15 - з 16 травня 2006 року по 26 березня 2007 року.

На підставі рапорту позивача від 05 березня 2007 року його було звільнено наказом начальника Перевальської виправної колонії управління ДДУВП у Луганській області (№15) № 23 о/с від 26 березня 2007 року у відставку Збройних Сил України за п. 65 «а» (за віком) з 26 березня 2007 року із зняттям з військового обліку, як такий, що досяг граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом «Про загальний військовий обов'язок та військову службу». Вислуга років на 26.03.2007 року становить: в календарному обчисленні - 17 років 11 місяців 22 дні, в пільговому обчисленні - 20 років 08 місяців 22 дні. Чергова відпустка за 2007 рік не використана у кількості 07 діб із розрахунку 40 діб за рік). Підстава: рапорт ОСОБА_2

Цим же рапортом від 05.03.2007 року позивач просив направити його для проходження військово-лікарської комісії (т.1 а.с. 25).

Направлення на проходження військово-лікарської комісії Перевальською

виправною колонією № 15 позивачу було надано 21.03.2007року (т.1 а.с.40).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці у понадурочний нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства. Оплата праці проводиться в строгій згідності з табелями робочого часу, які складаються начальником відділу нагляду та безпеки та затверджуються начальником установи.

Пунктом 1.6 Наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань № 203 від 18.10.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи» встановлюється, що при залученні осіб рядового та начальницького складу до несення служби понад установлений законодавством робочий час грошове забезпечення за несення служби за цей час виплачується у розмірах, передбачених законодавством України про працю, з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Статтею 106 Кодексу законів про працю України передбачено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Відповідно до довідки, наданої Перевальською виправною колонією № 15 з 15.05.2006 року по 31.12.2006 року, кількість відпрацьованих позивачем понаднормових годин складає 342,12 годин.

Як вбачається з вказаної довідки, керівництво Перевальської виправної колонії № 15 у зв'язку з недостатнім фінансуванням пропонувало позивачу замість оплати відпрацьованих понад встановлений робочий час годин надати відгули на аналогічну кількість робочих днів, а саме 14 (т.1 а.с.19).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині оплати позивачу праці за роботу в надурочний час, у зв'язку з тим, що відповідачем - Перевальської виправною колонією №15 не надано доказів щодо оплати праці за роботу в надурочний час на час розгляду справи.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, визначив стягнути на користь позивача грошове забезпечення в подвійному розмірі за відпрацьовані понад встановлений робочий час 342,12 годин з урахування індексації. У випадку стягнення грошового забезпечення суд першої інстанції повинен був обрахувати та визначити певну суму, належну до стягнення. Судова колегія вважає, що розрахунок суми стягнення є обов'язком відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо недотримання судом першої інстанції положень Постанови Кабінету Міністрів України № 197 від 14.09.1991 року є помилковими, оскільки згідно ч. 2 п.1 зазначеної Постанови служба осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Позивач не надавав згоди на надання йому іншого дня відпочинку.

Що стосується твердження позивача щодо невиплати йому Алчевською виправною колонією № 13 грошового забезпечення за працю в надурочний час в подвійному розмірі годинної ставки, то у зв'язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази відпрацювання позивачем годин понад встановлений робочий час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення з Алчевської виправної колонії № 13 на користь позивача заробітної плати за працю в надурочний час не підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача в частині невірного нарахування йому Алчевською виправною колонією № 13 доплат і надбавок, а деяких не застосування взагалі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.2 Наказу № 203 Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18.10.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально - виконавчої системи» підвищення посадових окладів особам рядового та начальницького складу за небезпечні для здоров*я та особливо важкі умови праці встановлюються у відсотках від посадових окладів, зокрема - зайнятим на роботі із засудженими та взятими під варту особами, хворими на туберкульоз, в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (за переліком посад і на умовах, що визначені додатком 1 до цієї Інструкції), - 15 відсотків.

Умовою підвищення посадового окладу є зайнятість на роботі із засудженими, хворими на туберкульоз не менше 50 % місячної норми робочого часу.

Позивач був включений до цього переліку на підставі наказу № 121 Алчевської виправної колонії № 13 від 23.02.2004 року. Нарахування грошового забезпечення проводиться згідно табелю робочого часу, в якому відображено, що ОСОБА_4 перебував на роботах із хворими засудженими менше 50 % місячної норми.

Наказом № 263 Алчевської виправної колонії № 13 від 17.05.2004 року позивача виведено із вищевказаного переліку. Згідно наказу № 587 Алчевської виправної колонії № 13 від 15.11.2004 року його знову введено до переліку осіб рядового і начальницького складу установи та умов, згідно яких за цими посадами підвищуються посадові оклади за роботу із засудженими, хворими на туберкульоз, і вказаний перелік затверджувався наказами № 133 від 05.03.2005 року та № 65 від 23.01.2006 року Надбавка у розмірі 15% посадового окладу виплачувалася у квітні-травні 2005 року та з вересня 2005року по березень 2006 року.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що йому повинна була виплачуватися надбавка у розмірі 10 % до посадового окладу згідно п. 3.1 Наказу № 203 Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18.10.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи».

Згідно п.3.1. даного Наказу підвищення посадових окладів за особливі умови служби встановлюються у відсотках від посадових окладів особам рядового і начальницького складу, які проходять службу у кримінально виконавчих установах середнього рівня безпеки, де тримаються чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі - 10 %.

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №204 від 01.09.2000року передбачено, що установа Алчевської виправної колонії № 13 відноситься до середнього рівня безпеки для осіб, вперше засуджених до позбавлення волі.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо нарахування позивачу надбавки за безперервну службу, то згідно наказу Державного департаменту з питань виконання покарань № 72 від 06.05.2003 року та п. 7.10.1 наказу № 203 від 18.10.2004 року особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи, які мають високі результати в службовій діяльності, за рішенням керівника органу чи установи виплачуються щомісячні надбавки за безперервну службу в кримінально-виконавчій системі у відсотках до грошового забезпечення, залежно від стажу служби, у таких розмірах: понад 5 років - до 10 %; понад 10 років - до 30 %; понад 15 років - до 50 %; понад 20 років - до 70 %; понад 25 років - до 90 %.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, вказана надбавка виплачується особам рядового і начальницького складу за високі результати в службовій діяльності за рішенням керівника установи. В цих наказах встановлено лише максимальний відсоток надбавки. Наказом Алчевської виправної колонії № 13 УДДУПВП в Луганській області № 395 від 10.08.2004 року позивачу встановлено надбавку за безперервну службу у розмірі 15 % грошового забезпечення, що знайшло відображення в грошовому атестаті (т. 1 а.с.38).

Надбавка за особливі умови праці також є додатковим видом грошового забезпечення. Ця надбавка згідно до пп. 7.1.1. Наказу № 203 Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18.10.2004 року встановлюється у розмірі до 50% від окладів грошового забезпечення за рішенням керівника та може змінюватися за його наказами.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що, оскільки відповідними наказами керівника Алчевської виправної колонії № 13 УДДУПВП в Луганській області надбавка в розмірі 50% від грошового забезпечення позивачу встановлена не була, тому підстави для задоволення вимоги про її стягнення відсутні.

Щодо нарахування премії у розмірі 33,3 % від грошового забезпечення, то згідно абзацу 3 п. 1.1. Наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань № 203 від 18.10.2004 року додаткові види грошового забезпечення включають надбавки, доплати, премії, одноразові й щомісячні винагороди, матеріальну допомогу та грошову допомогу при звільненні, а отже вказана премія є додатковим видом грошового забезпечення.

Відповідно до п. 9.1. та 9.2 даного Наказу начальники (керівники) органів і установ мають право преміювати осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Преміювання здійснюється в межах фонду преміювання, створеного в розмірі, визначеному в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення (до 33,3 % місячного фонду грошового забезпечення), з урахуванням фактичних обсягів фінансування, затверджених для бюджетних установ у кошторисах, а також фінансових можливостей органів і установ.

Оскільки відповідними наказами керівника Алчевської виправної колонії № 13 УДДУПВП в Луганській області премія в розмірі 33,3 % від грошового забезпечення позивачу встановлена не була, тому підстав для задоволення вимоги про її стягнення не має.

Що стосується щомісячної доплати в розмірі 50 % від суми пенсії, яка могла б бути нарахована, то відповідно до Указу Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» від 04.10.1996 року № 926/96 керівникам управлінь органів внутрішніх справ було надано право у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів, установлювати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і залишені за їхньою згодою та в інтересах справи на службі, - щомісячну доплату в розмірі від 25 до 50 % суми пенсії, яка б могла бути їм нарахована.

Порядок виплати щомісячних доплат від суми пенсій, які б могли бути нараховані особам рядового і начальницького складу встановлюється п. 8.1 Наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань № 203 від 18.10.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи». Вказаною нормою передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які мають право на пенсію за вислугу років згідно з чинним законодавством і залишені за їхньою згодою, та в інтересах справи на службі, виплачуються щомісячні доплати в розмірі від 25 до 50 % суми пенсій, які б могли бути їм нараховані. Доплати за право на пенсію виплачуються за рішенням керівника органу або установи.

Тобто, як вірно вказано судом першої інстанції, вказана надбавка не була обов'язковою для всіх зазначених в п. 8.1 Наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань № 203 від 18.10.2004 року, а встановлювалася за рішенням керівника органу кримінально-виконавчої служби.

Оскільки щомісячна доплата в розмірі від 25 до 50 % від суми пенсії, яка могла б бути нарахована, позивачу відповідними наказами не встановлювалася, тому вимога про її стягнення з Перевальської виправної колонії № 15 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області компенсації за продовольчий пайок та формений одяг, слід зазначити наступне.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» № 1459-ІІІ від 17.02.2000 року призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 1011 в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна. На час звільнення позивача дія вказаної норми не поновлювалась.

Щодо вимог позивача відносно невірного нарахування та сплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ( в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Частиною 6 статті 9 вказаного Закону передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач при звільненні 01.06.2001 року з ОДСО при Алчевському МВ УМВС України отримав вихідну допомогу у розмірі 500 грн. (т.1 а.с.55) у відповідності до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб ( в редакції від 21.12.2000 року).

Останній раз ОСОБА_2 був зарахований на службу 26.06.2003 року у відділ нагляду і безпеки Алчевської виправної колонії № 13 Луганської області.

На час звільнення позивач з відділу нагляду і безпеки Перевальської виправної колонії № 15 Луганської області період календарної служби з дня останнього зарахування на службу складає 4 роки 06 місяців 03 дня.

Перевальською виправною колонією № 15 була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 2214 грн. 12 коп. за повні 4 роки служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби ( т. 2 а.с. 27).

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що при розрахунку допомоги при звільненні на пенсію необхідно було враховувати весь термін служби є помилковими та не ґрунтуються на законі.

Вимоги позивача стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 20 % страхової суми у разі втрати працездатності в період проходження служби, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707, згідно якої одноразова грошова допомога виплачується у разі:

1) загибелі (смерті) працівника міліції під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю. Грошова допомога виплачується членам сім'ї загиблого (померлого), а в разі їх відсутності - його батькам та утриманцям;

2) установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю або у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією;

3) поранення (контузії, травми або каліцтва), що сталося під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю або у період проходження служби, - у відсотках до розміру річного грошового забезпечення, встановленого відповідно до ступеня втрати працездатності, що визначається медико-соціальною експертною комісією.

Як вбачається з довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого, позивачу встановлено 20 % втрати професійної працездатності, захворювання, пов'язане з проходженням служби (т. 1 а.с.42).

Оскільки позивачу військово-лікарською комісією інвалідність встановлена не була, суд першої інстанції зробив вірний висновок про відсутність підстав для задоволення вимоги про виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 20 % страхової суми у разі втрати працездатності в період проходження служби.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції також стосовно вимог позивача щодо нарахування компенсації у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року за кожний вид грошового утримання, в тому числі за понаднормові години.

Відповідно до п. 2. Постанови Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно п. 4 вказаної Постанови сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Отже, вказана компенсація застосовується у випадках затримання термінів грошових доходів. Як вірно зазначив суд першої інстанції, що не було нараховане, не може бути компенсовано. Оскільки вищевказані види грошового утримання позивачу взагалі не були нараховані, тому компенсація у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводитися не повинна.

Що стосується вимоги позивача про визнання його звільнення незаконним, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 05 березня 2007 року подав рапорт про звільнення зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби України за ст.. 65 п.а Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, при досягненні граничного віку перебування в запасі осіб, які мають відповідні звання та просив перед звільненням направити його для проходження військово-лікарської комісії.

Суд першої інстанції дійшов висновку про визнання незаконними дії Перевальської виправної колонії № 15 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області щодо звільнення позивача, скасування наказу Перевальської виправної колонії № 15 УДДУПВП в Луганській області № 23 о/с від 26.03.2007 року в частині звільнення ОСОБА_2 та зобов'язання Перевальську виправну колонію № 15 УДДУПВП в Луганській області змінити дату та підставу звільнення позивача з урахуванням висновку військово-лікарської комісії та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з чим колегія суддів не погоджується.

Згідно ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до адміністративного позову з урахуванням збільшення та уточнення позовних вимог, відсутні позовні вимоги щодо скасування наказу Перевальської виправної колонії №15 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області в частині звільнення ОСОБА_2, зобов'язання Перевальської виправної колонії №15 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області змінити дату та підставу звільнення з урахуванням висновку військово-лікарської комісії та виплати середнього заробіток за час вимушеного прогулу.

Як зазначалося вище, позивача звільнено наказом начальника Перевальської виправної колонії управління ДДУВП у Луганській області (№15) № 23 о/с від 26 березня 2007 року у відставку Збройних Сил України за п. 65 «а» (за віком) з 26 березня 2007 року із зняттям з військового обліку, як такий, що досяг граничного віку перебування в запасі на підставі рапорту позивача від 05 березня 2007 року.

Відповідно до п. 14.1 наказу Державного департаменту України виконання покарань для обстеження на ВЛК можуть не направлятися: особи начальницького і рядового складу кримінально-виконавчої системи, які досягли граничного віку перебування на службі або в запасі; особи рядового і молодшого начальницького складу, які звільняються зі служби, зокрема, за вислугою строку служби, за віком. На медичне обстеження вказані особи можуть бути направлені на їх прохання після звільнення зі служби.

Судом першої інстанції не враховано, що позивач після звільнення на службу не виходив, на день звільнення на лікарняному не перебував.

Згідно свідоцтва про хворобу № 9ув. Від 07.05.2007 року, виданого військово-лікарською комісією УМВС в Луганській області позивач визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено-придатним у воєнний час.

Позивач досяг граничного віку перебування в запасі, підлягав зняттю з військового обліку, направлений на медичне обстеження військово-лікарською комісією УМВС в Луганській області за особистим проханням, тому за результатами медичного обстеження ВЛК може бути змінена стаття звільнення за бажанням позивача, що підтверджується листом першого заступника начальника управління ДДУПВП у Луганській області за № 6/132к від 10.05.2007 року, проте позивач не звертався з проханням змінити статтю звільнення, а оскаржує саме незаконне звільнення, тому підстави для задоволення його позовних вимог в цій частині відсутні.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Оскільки позивачем не доведено в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, суд першої інстанції дійшов вірного висновку відмовити позивачу в задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі та постанова прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Перевальської виправної колонії № 15 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2009 року по справі № 2а - 15190/09/1270 задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2009 року по справі № 2а - 15190/09/1270 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов'язати Перевальську виправну колонію №15 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області нарахувати та сплатити на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за відпрацьовані понад встановлений робочий час 342,12 годин з урахуванням індексації.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Колегія суддів: Л.В. Ястребова

Д.В. Ляшенко

І.Д. Компанієць