Справа № 2-а-637/2010
Суддя: Кабанячий Ю. В.
Дата ухвалення: 2010-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Справа №2-а-637/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2010 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Кабанячого Ю.В.,

при секретарях судового засідання Захарченко Ю.М, ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області, ОСОБА_5 праці та соціального захисті населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог ТОВ «АТАС-ФОРС», ПП «ОСОБА_7Л.», ПП «ОСОБА_8А.», ПП «ОСОБА_9В.», ПП «ОСОБА_10С.», ПП «ОСОБА_11А.», ПП «ОСОБА_12М.» про визнання незаконним рішення виконкому ОСОБА_4 міської ради та покладення зобовязань,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним адміністративним позовом до відповідачів та просить суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а саме: визнати незаконним рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області від 26.05.2010 р. №496 «Про встановлення обсягів пільгових перевезень в автобусах загального користування по м. Борисполю на 2010 р.»; визнати нікчемними Договори на перевезення пасажирів автомобільними транспортом між виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради Київської області та перевізниками, які здійснюють міські пасажирські перевезення, від 27.02.2009 р. №№2/09,3/09,6/09-8/09,10/09,14/09,20/09,21/09,24/09,26/09-33/09, від 09.03.2010 р. №1/10, від 24.03.2010 р. №2/10, від 30.04.2010 р. №3/10-7/10.;зобовязати виконавчий комітет ОСОБА_4 міської ради Київської області утриматися від вчинення дій, направлених на порушення транспортного законодавства України, шляхом заборони прийняття рішень, які не відповідають правовим актам вищої юридичної сили; зобовязати ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області привести у відповідність з чинним законодавством України Договори про порядок відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету від 14.05.2010 р. №№29-36.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до п.15 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам віднесеним до категорії 1, надається гарантована державна пільга-безплатне користування всіма видами міського та приміського транспорту (крім таксі) на території України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 р. №2344-ІІІ, цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами- субєктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеки перевезень.

Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, організація пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту. Вказані органи зобовязані забезпечувати компенсацію витрат автомобільному перевізнику внаслідок перевезення пільгових категорій пасажирів відповідно до закону та регулювання тарифів.

Відповідно до ст. 37 Закону, пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування (ч.1). Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом (ч.2). Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом (ч.3). Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень (ч.4).

Однак виконавчий комітет ОСОБА_4 міської ради, посилаючись на недостатню субвенцію з державного бюджету місцевому бюджету на компенсацію пільгового проїзду окремих категорій громадян, своїм рішенням від 26.05.2010 р. №496 «Про встановлення обсягів пільгових перевезень в автобусах загального користування по м.Борисполю на 2010 р.» встановив обмеження пільгових перевезень в автобусах загального користування у кількості двох місць в салоні автобуса за кожним рейсом, чим порушив ст.ст. 19,21,22,24,144 Конституції України, ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст.ст. 24,40 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст. 27 ЦК України право чин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обовязки, є нікчемними (с.1). Правовий акт Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб не може обмежувати можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обовязки, крім випадків, коли таке обмеження передбачено Конституцією України (ч.2).

В ч.1 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона- підприємець взяла на себе обовязок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертається (роздрібна торгівля. Перевезення транспортом загального кротування та інш.).

Відповідно до ст. 228 ЦК України право чин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований, зокрема, на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ними (ч.1).Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч.2). Отже, Договори-1 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом між виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради та перевізниками, які здійснюють пасажирські перевезення у м.Борисполі порушують публічний порядок та є нікчемними.

Крім того, ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради укладено з перевізниками типові Договори про порядок відшкодування втрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян за рахунок субвенції з державного бюджету, далі Договір-2. Зобовязання Виконавця викладено у п.2.2. Договору-2, відповідно до якого виконавець зобовязується здійснювати пільгове перевезення громадян пасажирським міським транспортом загального користування у відповідних обсягах та відповідно до законів України. Розміщувати в салонах транспортних засобів перелік пільгових категорій громадян, які мають право на пільговий проїзд міським пасажирським транспортом відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 р.» та обсяг їх перевезення, встановлені виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради (п.2.2.2).

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та посилаючись на норми матеріального права, які були ним зазначені, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_6 позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_13 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в повному обсязі, з тих підстав, які викладені в її запереченні проти позову, посилаючись на наступне, що оскаржуване рішення виконкому міської ради було прийнято відповідно до ч.4 ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт». Відповідно до даної частини статті види та норми пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Встановлення обсягу пільгових перевезень не є обмеже6нням права на пільгове перевезення, а лише регламентує порядок його використання.

Замовниками перевезень у м.Борисполі є відповідач виконавчий комітет ОСОБА_4 міської ради, а тому у відповідності з тим, що пільги встановлені державою та нею гарантовані, виконавчим комітетом лише здійснюються замовлення у перевізників пільгових категорій у межах коштів та за домовленістю з перевізниками.

Щодо посилання позивача на те, що при прийняття оспорюваного рішення відповідач звузив зміст та обсяг конституційних прав і свобод позивача, то жодного доказу ним надане не було. Посилання на лист Державного Департаменту автомобільного транспорту ОСОБА_14 транспорту та звязку України №25/1-6-Щ 2445 від 18.10.2006 р., на думку представника відповідача є безпідставним, оскільки цей лист не є нормативним документом.

Відповідно до ч.5,6 ст. 51 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобовязання, взяті фізичними та юридичними особами за кошти Державного бюджету України, не вважаються бюджетними зобовязаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобовязань не можуть здійснюватися.

Відповідно до п.п. б) п.4 ч.1 ст. 89 та ст.102 Бюджетного кодексу України, видатки місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, фінансування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.

Відповідно до п.2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення проводиться за рахунок субвенції, передбачених державним бюджетом за відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджетах Автономної Республіки Крим, бюджетах м.Києва та Севастополя, міст республіканського і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

На підставі зазначених норм вбачається, що загальний обсяг виплат з місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати розмір затверджених субвенцій.

Крім того в ч.4 ст. 37 та ч.2 ст. 29 Закону Укарїни « Про автомобільний транспорт» передбачену повну компенсацію збитків, повязаних з перевезенням пільгових категорій, проте лише в межах державного замовлення.

На підставі викладеного представник відповідача ОСОБА_15 ради вважає, що в позові необхідно відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_16 в судове засідання не зявилася, але направила письмову заяву про те, що відповідач позов не визнає та на підтвердження своїх доводів направила письмові пояснення з яких слідує, що відповідно до ст. 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, а також розмір і цільове спрямування цих видатків, визначається Законом України «Про державний бюджет України». Норми введені даним Законом діють протягом бюджетного року та є пріоритетними відносно інших законів. Також здійснює посилання на ст. 51 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до п.п.2,4 «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженого Постановою від 04.03.2002 р. №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» з наступними змінами та доповненнями:

-фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення, проводиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, тощо, на зазначені цілі;

-перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, проводиться Державним казначейством два рази на місяць, згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету;

-щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог (перевізники): представник ТОВ «АТАС-ФОРС» ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_8А, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,ОСОБА_12, позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що в другому пункті позовних вимог ставиться питання про визнання договорів, заключних між виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради як Організатор з ними, як Перевізниками нікчемними. Враховуючи те, що позов подано відповідно до норм КАС України, а вимога позивача повинна розглядатися в позовному провадженні цивільного судочинства. Крім того вважають, що оскаржуване рішення було винесене відповідно до обєму коштів наданих Київською обласною адміністрацією у вигляді субвенції на погашення витрат за перевезення пільговим категоріям громадян, хоча і їх не вистачає на погашення заборгованості їм, як перевізникам, навіть в межах встановлених по два пільгових місця на кожен рейс в день.

Заслухавши думку учасників процесу, оглянув, оцінив наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав:

В ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_3 являється учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Дані обставини підтверджуються копією посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи Серії А №100776 категорії 1 та вкладки №603119 (а.с.4).

Відповідно до п.15 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14),

надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, серед яких: безплатне користування всіма видами міського та приміського транспорту (крім таксі, в яких число посадочних місць для пасажирів не більше 9) на території України; Пункт 15 частини першої статті 20 із змінами, внесеними згідно із Законом N 2532-12 від 01.07.92, в редакції Закону N 230/96-ВР від 06.06.96 . Таким чином, відповідно до норми даної статті, держава гарантує даній категорії громадян право на безплатний проїзд міським транспортом. На день розгляду справи дана норма закону у встановленому законом порядку не змінена, не скасована та не призупинена її дія.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Конституції України, права та свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Конституції України, остання має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на онові Конституції України і повинні відповідати їй. В ч.2 ст.22 Основного закону зазначено, що Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. В ч.3 вказаної статті зазначено, що при прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилання відповідачів на норми Бюджетного кодексу України та Закон України «Про Державний бюджет України на 2010 р.» щодо ч.5,6 ст. 51 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобовязання, взяті фізичними та юридичними особами за кошти Державного бюджету України, не вважаються бюджетними зобовязаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобовязань не можуть здійснюватися. Відповідно до п.п. б) п.4 ч.1 ст. 89 та ст.102 Бюджетного кодексу України, видатки місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, фінансування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, не мають під собою правового підґрунтя, так як порушують конституційні права громадян. Крім того, відповідно до абз. 2-3 п.3.3. Рішення Конституційного суду України, у справі за конституційним поданням Кабінету Міністрів України про офіційне тлумачення положення частини другої ст. 95 Конституції України та словосполучення «збалансованого бюджету», використаного в частині третій цієї статті (справа про збалансованість бюджету) від 27.11.2008 р. №26-рп/2008 зазначено, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобовязання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобовязань утверджується сутність держави як соціальної і правової. Відповідно до статей 1,3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобовязань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства. В абз. 2 п.4 вказаного рішення, та з посиланням на правові позиції висловлених в Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. №6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян та у рішенні від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України. Ці позиції полягають у тому, що «закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використанні фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України- він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України»; «законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з обєктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок-скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Рішення Конституційного суду України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до п.2 ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» зазначено, що автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення,крім випадків, передбачених законом. В п.2 ст. 29 вказаного Закону зазначено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобовязані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Посилання відповідача ОСОБА_4 міської ради на п.4 ст. 37 вказаного Закону: види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень, як на підставу винесення оспорюваного рішення з посиланням на незначну субвенцію, видану Київською обласною радою для відшкодування збитків за пільгові перевезення перевізникам, з якими були заключні договори, не відповідає Конституції України, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що також підтверджено наведеними Рішеннями Конституційного Суду України. Таким чином рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області від 26.05.2010 р. №496 «Про встановлення обсягів пільгових перевезень в автобусах загального користування по м. Борисполю на 2010 р.» (а.с.5), відповідно до якого було встановлено два пільгові місця на один рейс, не відповідає нормам Основного закону та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому підлягає скасуванню.

Посилання позивача на ОСОБА_14 транспорту та звязку України (а.с.6), як на доказ підтвердження своїх позовних вимог, суд не вважає даний лист як доказ, так як він лише підтверджує норми існуючого законодавства і по своїй суті має інформаційний характер, а не підтверджує норму права.

В матеріалах справи знаходиться протест ОСОБА_4 міжрайонного прокурора на оскаржуване рішення (а.с.120-122), в якому також вказано на порушення конституційних прав та свобод пільгової категорії громадян.

В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити з таких підстав:

Позивач просить визнати нікчемними Договори на перевезення пасажирів автомобільними транспортом між виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради Київської області та перевізниками, які здійснюють міські пасажирські перевезення, від 27.02.2009 р. №№2/09,3/09,6/09-8/09,10/09,14/09,20/09,21/09,24/09,26/09-33/09, від 09.03.2010 р. №1/10, від 24.03.2010 р. №2/10, від 30.04.2010 р. №3/10-7/10. В обґрунтування своїх вимог посилається на норми цивільного кодексу України, зокрема на ст.ст.27,228,633 ЦК України.

Відповідно до п.1 ст. 17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на: спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до ч.1 ст. 21 КАС України, позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони повязані між собою і підсудні адміністративному суду. Відповідно до ч.3 вказаної статті, не допускається обєднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Предметом даних договорів (а.с.58-195), є цивільно-правові відносини між виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради (Організатор) та приватними підприємцями (Перевізниками) з приводу надання права на перевезення пасажирів в м.Бориспіль. Даний договір є двохсторонньою угодою, в якому передбачені права та обовязки сторін. Таким чином позивач в даному процесі не має права ставити вказану вимогу, так як він не є стороною в оскаржуваних ним договорах і розгляд даної вимоги не підсудний адміністративному суду.

Щодо вимоги позивача про зобовязання виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області утриматися від вчинення дій, направлених на порушення транспортного законодавства України, шляхом заборони прийняття рішень, які не відповідають правовим актам вищої юридичної сили, то дані вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав: незважаючи на те, що оспорюване рішення відповідача виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради не відповідає вимогам Конституції України та нормам чинного законодавства щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають пільги. Дане рішення було винесене в звязку з недостатньою сумою субвенції для виплати компенсації перевізникам за перевезення пільгової категорії громадян. Відповідно до рішення міської ради від 13.05.2010 р. №7903-65-5 «розподіл видатків на 2010 р. за головними розпорядниками коштів» (а.с.209-216), під кодом головного розпорядника коштів №170192 «Компенсації виплат на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян», встановлена сума 587000.00 грн. Відповідно до інформації про компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян перевізникам, які обслуговують автобусні маршрути загального користування м.Бориспіль в 2010 р. головного спеціаліста відділу НС та ЦЗН (а. с.201), зазначено, що на 2010 р. визначена субвенція з державного бюджету місцевому бюджету на компенсацію пільгового проїзду в розмірі 587000,00 грн. Заборгованість за 2009 р. становить 87037,04 грн. Залишок на 2010 р. становить 499962,96 грн. Суму компенсації на 2010 р. 499962,96 грн. розділити на 424800 рейсів, то на один рейс перевізникам компенсується 1,18 грн.

Відповідно до ч.5,6 ст. 51 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобовязання, взяті фізичними та юридичними особами за кошти Державного бюджету України, не вважаються бюджетними зобовязаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобовязань не можуть здійснюватися.

Відповідно до п.п. б) п.4 ч.1 ст. 89 та ст.102 Бюджетного кодексу України, видатки місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, фінансування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.

Відповідно до п.2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення проводиться за рахунок субвенції, передбачених державним бюджетом за відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджетах Автономної Республіки Крим, бюджетах м.Києва та Севастополя, міст республіканського і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Таким чином дії виконавчого комітету обмежені наданням субвенції на певний рік і не можуть відшкодовувати заборгованість перед перевізниками сумами доходу бюджету за рахунок інших надходжень до бюджету відповідача. Таким чином суд не може зобовязати відповідача утриматися від вчинення певних дій, направлених на порушення транспортного законодавства України шляхом заборони прийняття рішень, які не відповідають правовим актам вищої юридичної сили в майбутньому, так як не відомий розмір субвенції щодо даної категорії відшкодувань за пільгові перевезення на наступні роки. Щодо 2010 р., оспорювань рішення визнане незаконним.

За вищевказаних обставин не можна задовольнити вимогу позивача щодо зобовязання ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області привести у відповідність з чинним законодавством України Договори про порядок відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету від 14.05.2010 р. №№29-36 (а.с.36-43), так як позивач сам ставить вимогу про приведення Договорів відповідно до субвенції з державного бюджету. У відповідності до наданої субвенції з бюджету Київської обласної ради на 2010 р. і були складені вказані договори.

Таким чином позивачу задоволено частину його позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судових витрат, так як являється постраждалим внаслідок Чонобильської катастрофи 1 категорії, тому з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача солідарно частину судових витрат, які б він заплатив би при подачі даної позовної заяви, не маючи пільг, а саме 3,40 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст.ст.3,7,37 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 3,8,22 Конституції України, Рішення Конституційного суду України, у справі за конституційним поданням Кабінету Міністрів України про офіційне тлумачення положення частини другої ст. 95 Конституції України та словосполучення «збалансованого бюджету», використаного в частині третій цієї статті (справа про збалансованість бюджету) від 27.11.2008 р. №26-рп/2008, Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. №6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян та у рішенні від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, ст.ст. 51,89,102 Бюджетного кодексу України ст.ст.7,17,21, 70, 71, 76, 77, 94, 158-163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3 до виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області, ОСОБА_5 праці та соціального захисті населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог ТОВ «АТАС-ФОРС», ПП «ОСОБА_7Л.», ПП «ОСОБА_8А.», ПП «ОСОБА_9В.», ПП «ОСОБА_10С.», ПП «ОСОБА_11А.», ПП «ОСОБА_12М.» про визнати незаконним рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області від 26.05.2010 р. №496 «Про встановлення обсягів пільгових перевезень в автобусах загального користування по м. Борисполю на 2010 р.»; визнати нікчемними Договори на перевезення пасажирів автомобільними транспортом між виконавчим комітетом ОСОБА_4 міської ради Київської області та перевізниками, які здійснюють міські пасажирські перевезення, від 27.02.2009 р. №№2/09,3/09,6/09-8/09,10/09,14/09,20/09,21/09,24/09,26/09-33/09, від 09.03.2010 р. №1/10, від 24.03.2010 р. №2/10, від 30.04.2010 р. №3/10-7/10.;зобовязати виконавчий комітет ОСОБА_4 міської ради Київської області утриматися від вчинення дій, направлених на порушення транспортного законодавства України, шляхом заборони прийняття рішень, які не відповідають правовим актам вищої юридичної сили; зобовязати ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області привести у відповідність з чинним законодавством України Договори про порядок відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету від 14.05.2010 р. №№29-36- задовольнити частково.

Визнати нечинним рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області від 26.05.2010 р. №496 «Про встановлення обсягів пільгових перевезень в автобусах загального користування по м. Борисполю на 2010 р.».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь позивача з відповідачів виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області та ОСОБА_5 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Київської області солідарно 3,40 грн.

Постанова може бути оскаржена в Київський апеляційний адміністративний суд через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її оголошення.

Суддя Бориспільського

міськрайонного суду ОСОБА_18