Справа № 815/4502/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2015-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4502/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бутенка А.В.,

судді - Аракелян М.М.

судді - Самойлюк Г.П.

за участю секретаря - Гурєвої К.І.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1М.Г. (особисто)

перекладач - ОСОБА_2 (особисто)

представник відповідача - ОСОБА_3 (по довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 19.06.2015 року № 391-15,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 19.06.2015 року № 391-15.

У судовому засіданні 12.10.2015 року позивач позовні вимоги підтримала, зіславшись на обставини зазначені у позовній заяві (а.с. 5-7), зазначивши, що прийняте Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та незаконними, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у запереченні на адміністративний позов (а.с. 21-25), та зазначив що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, які потребують додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим центральним органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5 , 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою ОСОБА_5, яка покинула свою країну та звернулась за захистом до Міграційної служби України.

Позивачка покинула ОСОБА_5 31.12.2014 року легально, на підставі національного паспорту, який дійсний до 23.11.2019 року та одноразової візи з терміном дії до 04.02.2015 року.

Причиною виїзду позивачки з країни громадської належності, було те, що на території України проживає її чоловік ОСОБА_6, який є громадянином України. Крім того, відповідно до протоколу співбесіди, позивачка зазначила, що також причиною виїзду з країни походження стала побоювання за своїх дітей, оскільки чоловік був вже громадянином України. На її думку це дуже небезпечно, так як коли дізнаються про це, можуть викрасти дітей та вимагати викуп.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи та поясненнями позивача (а.с. 39-108).

Також судом встановлено, що за наданням захисту в Україні, позивачка звернулась 16.02.2015 року, тобто після 12 днів закінчення терміну легального перебування в Україні.

Малолітні діти ОСОБА_7 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянами України з 07.05.2015 року (а.с. 10-11).

Рішеннями ДМС від 19.06.2015 року № 391-15 ОСОБА_1 ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 44).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України позивачка оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом, Позивач виїхала 31.12.2014 року легально, на підставі національного паспорту, який дійсний до 23.11.2019 року та одноразової візи з терміном дії до 04.02.2015 року, причиною виїзду позивачки з країни громадської належності, було те, що на території України проживає чоловік ОСОБА_6 та малолітні діти ОСОБА_7 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, які є громадянами України, а також побоювання за своїх дітей, що їх могли вкрасти з боку радикального руху «Талібан», оскільки чоловік є громадянином України. Однак, доказів побоювання чи переслідування її та членів її сімї не надала.

В судовому засіданні Позивач пояснила, що ніяких погроз переслідувань від будь-кого не відчувала, виїхала з країни перебування через побоювання за своїх дітей в звязку з погіршенням політичної та економічної ситуації в країни, особливо після виборів 2014 року.

Таким чином, Позивач не підпадає під конвенційні ознаки особи, яка може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Закон України «Про імміграцію» визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію», наведені терміни, які вживаються у цьому Закону, а саме:

- імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, чоловік Позивача є громадянином України з 2005 року. Неповнолітні діти зареєстровані і є громадянами України з 7.05.2015 року.

Також судом встановлено із протоколу співбесіди, що Позивачка не змогла оформити посвідку на проживання в Україні, оскільки закінчився термін дії візи.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання їй статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту, не підпадають під пункти 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а підпадають під Закон України «Про імміграцію».

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, керуючись ст. 94, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 19.06.2015 року № 391-15 відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 16.10.2015 року.

Головуючий суддя Бутенко А.В.

Суддя Аракелян М.М.

Суддя Самойлюк Г.П.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 19.06.2015 року № 391-15 відмовити.

16 жовтня 2015 року