Справа № 2а-2665/09/0970
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/16638/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державного казначейства України, Апеляційного суду Чернівецької області, Державної судової адміністрації України про стягнення компенсації втрати частини заробітку, за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Державного казначейства України (далі - ДКУ), Апеляційного суду Чернівецької області, Державної судової адміністрації України (далі - ДСА), у якому просила стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із справлянням податку на доходи фізичних осіб у 2004 році та за чотири місяці 2005 року (далі спірні кошти) згідно Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (в редакції спірного періоду, далі - Указ № 584/95) і розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р «Деякі питання оплати праці суддів» (далі - Розпорядження № 22-р).

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що має право на виплату їй спірних коштів, однак відповідач, всупереч вимог законодавства та з порушенням її прав, такі виплати не здійснив, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року, позов задоволено частково та стягнуто з ДСА на користь позивача спірні кошти за 2004 рік, в решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДСА, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що позивач мав право на одержання спірних коштів, а тому дії відповідачів щодо не здійснення їх виплати у 2004 році не ґрунтуються на вимогах закону.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач протягом спірного періоду працювала на посаді судді Апеляційного суду Чернівецької області.

У 2004 та 2005 роках з її заробітної плати утримано податок на доходи фізичних осіб, згідно Закону України від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» (далі - Закон № 889-IV).

Так, частиною 1 статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У період до 1 січня 2004 року підставою для звільнення заробітної плати суддів від обкладання прибутковим податком був Указ № 584/95. 1 січня 2004 року набрав чинності Закон № 889-IV, який не передбачає пільг для суддів при сплаті цього податку. Єдиною підставою для здійснення компенсаційних виплат суддям у зв'язку з втратою частини заробітку, пов'язаною зі сплатою податку з доходів фізичних осіб у 2004 році, було Розпорядження № 22-р.

Згідно з пунктом 1 цього Розпорядження Голові Конституційного Суду України та головам судів загальної юрисдикції дозволено здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати суддям у розмірі до 100 % посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку з доходів фізичних осіб буде нижчою, ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року. У пункті 2 Розпорядження № 22-р зазначено, що компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього Розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади.

Аналіз зазначених положень дає підстави вважати, що за відсутності хоча б однієї умови, зазначеної в цьому Розпорядженні, право на отримання компенсаційних виплат у суддів не виникає.

Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 23 лютого 2010 року (справа № 21-2265во09)

Натомість суди попередніх інстанцій не навели відомостей про розмір заробітної плати судді нарахованої за місяць після сплати податку з доходів фізичних осіб і розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за IV квартал 2003 року, не дослідили докази щодо цих обставин справи, а також не з'ясували наявність усіх передбачених Розпорядженням № 22-р умов, для виникнення у відповідача обов'язку щодо виплати позивачу спірних коштів.

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, оскільки, згідно з положеннями частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало