Справа № 809/1455/15
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. № 809/1455/15

11 год. 55 хв. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

при секретарі Хомі О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до голови Соломянського районного суду м. Києва про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

07.04.2015 року ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до голови Соломянського районного суду м. Києва про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі. Позовні вимоги мотивувала тим, що наказ про її звільнення прийнятий відповідачем в порушення вимог чинного законодавства, а відтак вона підлягає поновленню на роботі.

У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що позивача 18.06.2010 Указом ОСОБА_4 України за №713/10 призначено на посаду судді Соломянського районного суду м. Києва. Відповідно до наказу в.о. голови Соломянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 з 14.05.2012 року по 02.04.2015 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Зазначили, що незважаючи на вищевказаний наказ, в порушення статтей Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпПУ) наказом голови Соломянського районного суду м. Києва за №10-о.с. від 22.03.2013 виданим на підставі Указу ОСОБА_4 України за №132/2013 від 13.03.2013 позивача звільнено з займаної посади. Вказали, що Указ ОСОБА_4 України про звільнення ОСОБА_1 завідомо неправомірний, так як на думку позивача, в ньому вбачаються ознаки дискримінації жінок. За таких обставин згідно Конституції України останній не підлягав виконанню головою суду. Водночас зазначили, що оскільки ОСОБА_4 України ОСОБА_5, який видав Указ про звільнення, визнаний злочинцем, то його укази теж злочинні. Тому вважають оскаржуваний наказ про звільнення таким, що прийнятий з порушенням встановленого законом порядку. Вказали, що крім того з даним наказом голови Соломянського районного суду м. Києва позивача в порушення чинного законодавства у встановлений законом строк ознайомлено не було, трудову книжку в встановленому порядку не видано, а без відповідної на те заяви, направлено поштою невстановленій особі. Також звернули увагу суду на те, що в оскаржуваному наказі не зазначено жодного посилання на норму Кодексу Законів про Працю України відповідно до якої звільнено позивача. Просили позов задовольнити.

В ході судового розгляду позивачем було подані клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 України, Броварського міськрайонного суду Київської області та зупинення провадження у справі. Проте в судовому засіданні ОСОБА_1 вищевказані клопотання не підтримала та просила не розглядати, тому протокольною ухвалою від 13.10.2015 суд залишив їх без розгляду.

Відповідач в судове засідання не зявилася, надала суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позов не визнала з підстав, викладених у поданому запереченні. В останньому зазначила, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства на підставі Указу ОСОБА_4 України №132/2013 від 13.03.2013, яким ОСОБА_1 звільнено з посади у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком. Крім того, пояснила, що суддя здійснює трудову діяльність на професійній основі, функції відправлення правосуддя передбачають особливе регулювання праці суддів, тому вважає, що трудова правосубєктність судді є спеціальною і передбачена відповідними спеціальними законами, а не тільки Кодексом Законів про працю України. При цьому вказала, що ухвалою ВАС України від 09.04.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 України про скасування вищевказаного Указу ОСОБА_4 України залишений без розгляду. Зазначила, що оскільки голова суду видає відповідний наказ на підставі акта про призначення чи звільнення судді з посади, то на її думку, оскаржуваний наказ є повністю законним. Просила в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши позивача та її представників, взявши до уваги заперечення відповідача, розглянувши матеріали адміністративної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 18.06.2010 року Указом ОСОБА_4 України за №713/10 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Соломянського районного суду м. Києва строком на пять років.

12.07.2010 року голова Соломянського районного суду м. Києва на підставі вищевказаного Указу ОСОБА_4 України видав відповідний наказ №74-к.

В судовому засіданні встановлено, що згідно з наказом в.о. голови Соломянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14 травня 2012 року по 02 квітня 2015 року.

13.03.2013 року Указом ОСОБА_4 України за №132/2013 позивач була звільнена з посади судді Соломянського районного суду м. Києва у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком.

22.03.2013 року головою Соломянського районного суду м. Києва видано наказ за №10-о.с. про звільнення судді Христенко Н.Ю. із займаної посади у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо неї, відповідно до Указу ОСОБА_4 України «Про звільнення суддів» від 13.03.2013 за №132/2013.

Дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст.72 КАС України, як такі, що визнаються сторонами і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Оцінивши одержані в ході судового розгляду докази, їх достатність та взаємний звязок суд погоджується з правомірністю прийняття відповідачем наказу від 13.03.2013 року за №10-о.с. з огляду на нижчевикладене.

Згідно вимог п.3 ч.3 ст.2 КАСУ у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Так як суддя здійснює свою трудову діяльність на професійній основі, функції відправлення правосуддя передбачають особливе регулювання праці суддів, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у звязку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення судді суду загальної юрисдикції з посади врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України "Про судоустрій та статус суддів".

Відповідно до п.1 ч.4 ст.47 вищевказаного Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежність судді забезпечується особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення.

Статтею 100 Закону визначено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно п.6 ч.5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: 1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено; 2) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; 4) порушення суддею вимог щодо несумісності; 5) порушення суддею присяги; 6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; 7) припинення його громадянства; 8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; 9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Аналогічні положення визначені главою І розділу VІІ Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Даний перелік є вичерпним, а тому не підлягає довільному тлумаченню і застосуванню.

В судовому засіданні встановлено, що Указом ОСОБА_4 України за №132/2013 від 13.03.2013 року позивач була звільнена з посади судді Соломянського районного суду м. Києва у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком.

Відповідно до ст.102 Конституції України ОСОБА_4 України є главою держави і виступає від її імені. ОСОБА_4 України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

ОСОБА_4 України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України (ч.3 ст.106 Конституції України).

Правова презумпція законності правових актів глави держави є загальногалузевим правилом (принципом). Суть презумпції полягає у тому, що правовий акт глави держави визнається законним (а отже створює юридичні наслідки) доти, поки інше не буде встановлено компетентним органом.

Відповідно до ч.4 ст.18 КАСУ справи про оскарження актів, дій чи бездіяльності ОСОБА_4 України підсудні Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції. Враховуючи зазначене правило встановлення предметної підсудності оцінку законності правового акту ОСОБА_4 України може надати тільки ВАСУ, а інші суди процесуальними приписами позбавлені такої можливості.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до ОСОБА_4 України щодо питання законності Указу ОСОБА_4 України за №132/2013 від 13.03.2013 року.

Однак ухвалою ВАС України від 09.04.2015 року даний позов був залишений без розгляду у звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

При цьому суд не приймає до уваги твердження позивача, що в Указі ОСОБА_4 України та наказі голови Соломянського районного суду м. Києва про звільнення ОСОБА_1 містяться ознаки дискримінації жінок, так як відповідно до встановлених в судовому засіданні обставин позивача звільнено не за ознаками статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, а як особу, засуджену за вчинення умисного злочину.

Суд одночасно залишає без уваги як безпідставне твердження позивача про незаконність звільнення, як такого, що здійснене за час перебування позивача у відпустці, в порушення ст. 184 КЗпПУ та до набрання законної сили обвинувальним висновком, з огляду на наступне.

Здійснивши системне тлумачення норм Конституції України, зокрема ч.5 ст.126 та вищевказаного Закону, в тому числі п.4 ч.1 ст.24, ст.100 (в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин) суд дійшов до висновку, що у даному випадку суддя суду загальної юрисдикції фактично звільняється з посади ОСОБА_4 України, шляхом видачі відповідного Указу, а голова місцевого суду тільки видає на підставі Указу відповідний наказ.

З урахуванням викладеного, так як чинним законодавством України встановлено чітка процедура та обовязок відповідача щодо прийняття наказу про звільнення за наявності аналогічного Указу, при цьому жодних обмежень чи застережень у спеціальному законодавстві не передбачено, на переконання суду приписи КЗпПУ щодо звільнення працівника з ініціативи адміністрації на спірні правовідносини поширюватись не можуть.

Враховуючи зазначене, так як правовий акт глави держави, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади судді Соломянського районного суду м. Києва, незаконним не визнано, то правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним наказу за №10-о.с. від 22.03.2013 року не має.

Крім того суд звертає увагу на те, що неналежна видача трудової книжки не може свідчити про незаконність звільнення ОСОБА_1 та бути підставою для її поновлення на посаді.

Не підлягає до задоволення і вимога позивача про поновлення на роботі, оскільки вона є похідною від першої, тобто сутність прийняття по ній рішення прямо залежить від того чи буде задоволено першу вимогу або встановлено наявність інших обставин, які можуть бути підставою для поновлення позивача на посаді.

За таких обставин суд, за результатами оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень у відповідності до вимог чинного законодавства, підстави для поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді відсутні, а тому позов до задоволення не підлягає.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гундяк В.Д.

Постанова складена в повному обсязі 19.10.2015 року.