Справа № 804/8266/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2015 р. Справа № 804/8266/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:Панченко Я.І. Корчоха А.В. Номировський В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання дій відповідача протиправними та скасування п.1,2 вимоги №870-16/521 ДСК від 25.05.2015р., -

ВСТАНОВИВ:
07.07.2015р. Військова частина НОМЕР_1 звернулася з позовом до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області та просить:

- визнати дії суб`єкта владних повноважень відповідача у розділі визначення фінансових порушень з боку позивача відповідно до пунктів 1,2 вимоги «про усунення порушень» від 25.05.2015р. №870-16/521-ДСК протиправними;

- скасувати пункти 1,2 вимоги «про усунення виявлених ревізією порушень» від 25.05.2015р. №870-16/521-ДСК Павлоградської об`єднаної державної фінансової інспекції Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Павлоградською ОДФІ була проведена планова ревізія окремих напрямків фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо використання коштів, виділених з резервного фонду державного бюджету у зв`язку з оголошеною мобілізацією за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р. та складено акт ревізії №870-36/1-ДСК від 20.04.2015р. За результатами вказаної ревізії відповідачем також було складено вимогу від 25.05.2015р. №870-16/521-ДСК «Про усунення виявлених ревізією порушень», яка була отримана позивачем 26.05.2015р. та згідно п.1,2 вказаної вимоги було виявлено порушення позивачем вимог Закону України «Про бухгалтерський облік», Бюджетного кодексу України в результаті яких вказано, що позивачем нанесені збитки державному бюджету на загальну суму 567500,00 грн. щодо фактичного неотримання товарів у кількості 250 одиниць ( шолом «Каска 2М») від військових частин НОМЕР_3 та НОМЕР_4 та запропоновано з метою усунення порушень звернутися до вказаних військових частин для заміни шоломів «Каска 1М» на «Каска 2М», в іншому випадку, стягнути з осіб, якими допущено отримання товарів неналежної категорії, шкоду у вказаній вище сумі в порядку, встановленому законодавством з подальшим перерахуванням коштів до державного бюджету. Також у п.2 вказаної вимоги відповідач зобов`язує позивача відшкодувати за рахунок спеціального фонду видатки загального фонду державного бюджету в сумі 307598,16 грн. на грошове забезпечення, 107673,76 грн. на сплату єдиного соціального внеску до пенсійного фонду та перерахувати їх до бюджету у зв`язку з тим, що позивачем протягом 2013р. та січня-листопада 2014р. здійснено покриття витрат спеціального фонду коштами загального фонду внаслідок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які надають послуги юридичним особам на платній основі на загальну суму 412 271,92 грн., в іншому випадку, стягнути вказані кошти з осіб, якими допущено порушення у порядку, встановленому законодавством з подальшим перерахуванням до держбюджету. Позивач оспорює дії відповідача щодо порушень, зазначених у п.1,2 оспорюваної вимоги, вважає, що позивач не порушував вимог чинного законодавства, оскільки кулезахисні шоломи «Каска 2М» були отримані позивачем від вищевказаних військових частин безкоштовно на підставі первинних документів, які підтверджують законність проведених господарських операцій, а висновки перевіряючих про те, що вказані шоломи відрізняються за зовнішнім виглядом є припущеннями, а тому є безпідставними та необґрунтованими. Також позивач не погоджується і з пунктом 2 оспорюваної вимоги посилаючись на те, що платні послуги юридичним особам надають не військовослужбовці, а сама військова частина у якій вони проходять службу. При цьому, представник позивача зазначає, що оскільки фактичні видатки на заробітну плату здійснюються лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах згідно п.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, то відсутні правові підстави на використання коштів спеціального фонду військової частини НОМЕР_1 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям за умови 100% забезпечення коштами на виплату грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок загального фонду. Позивач також посилається і на те, що відповідно до Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України, враховуючи, що фінансування видатків на утримання Національної гвардії становить 28,2% від нормативної потреби, за рахунок коштів спеціального фонду, що надходять від господарської діяльності проводяться видатки, що не забезпечені або частково забезпечені коштами загального фонду, кошти на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, які задіяні до виконання угод із забезпечення безпеки (інкасації) за спеціальним фондом не проводилося у зв`язку з тим, що військовослужбовці знаходяться на штатних посадах у військовій частині і на виплату їм грошового забезпечення були передбачені кошти за загальним фондом державного бюджету з урахуванням того, що вказані військовослужбовці виконували і інші службові обов`язки. Враховуючи наведене, представник позивача вважає, що п.2 оспорюваної вимоги є необґрунтованим, не призвело до завдання матеріальної шкоди державі або військовій частині та твердження відповідача щодо порушення позивачем бюджетного законодавства виникло внаслідок неякісного вивчення перевіряючими законодавчої бази, яка встановлює порядок ведення господарської діяльності та подальшого використання коштів позивачем. В усних поясненнях представник позивача вказав на те, що у п.2 позовної заяви допустив помилку у зазначенні оспорюваної вимоги та просив визнати протиправними дії відповідача у визначенні фінансових порушень з боку позивача відповідно до п.1,2 вимоги від 25.05.2015р. №870-16/521 ДСК.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, в усних поясненнях зазначив, що відповідач наділений повноваженнями пред`являти до підконтрольних установ обов`язкові для виконання вимоги згідно до вимог Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», при цьому, на вимогу суду письмових заперечень та доказів в обґрунтування заперечень з урахуванням вимог ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України без поважної причини суду не надав.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Павлоградською об`єднаною державною фінансовою інспекцією відповідно до п.2.15 плану роботи ДФІ на І квартал 2015р. було проведено планову ревізію окремих напрямів фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 , у тому числі щодо використання коштів, виділених з резервного фонду державного бюджету у зв`язку з оголошеною мобілізацією за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р. за результатами якої посадовими особами відповідача був складений акт №870-36/1-ДСК від 20.04.2015р. за висновками якого були виявлені порушення, які полягають у завданні збитків державі (а.с.35-116).

Позивачем були подані заперечення на акт ревізії за результатами розгляду яких відповідачем на адресу позивача були направлені висновки на заперечення до акту ревізії від 20.04.2015р. (а.с.117-132,141-150).

25.05.2015р. Павлоградською об`єднаною державною фінансовою інспекцією на підставі акту ревізії від 20.04.2015р. була прийнята вимога за №870-16/521-ДСК «Про усунення виявлених ревізією порушень», яка була отримана позивачем 26.05.2015р. про що свідчить відповідна відмітка позивача (а.с.133-140).

Зі змісту вищевказаної оспорюваної вимоги, видно, а саме:

-п.1 вимоги встановлено,що у порушення вимог п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік», п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 Військовою частиною фактично не отримано товарів у кількості 250 одиниць (шолом «Каска-2М»), категорія яких визначена в накладних від військових частин 2276 та 3078, чим нанесено збитки державному бюджету на загальну суму 567 500,00 грн.;

-п.2 вимоги встановлено, що у порушення вимог п.4 ст.13, п.9 ст.51 Бюджетного кодексу, пунктів 19, 23,49 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ від 28.02.2002р. №228, п.1,5 ст.9 Закону України №966, Військовою частиною протягом 2013р. та січня-листопада 2014р. здійснено покриття витрат спеціального фонду коштами загального фонду внаслідок виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, які надають послуги юридичним особам на платній основі, на загальну суму 412 271,92 грн. (а.с.133-134).

Позивач звернувся з позовом та просить визнати дії відповідача у розділі визначенні фінансових порушень з боку військової частини НОМЕР_1 відповідно до п.1,2 вимоги № 870-16/521-ДСК від 25.05.2015р. протиправними, скасувати вказані вимоги посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість, невідповідність чинному законодавству та вважає, що такі дії відповідачем вчинені внаслідок неякісного вивчення представниками фінансової інспекції законодавчої бази, яка встановлює порядок ведення господарської діяльності та подальшого використання коштів військовими частинами Національного гвардії України.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд не находить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з Положенням Державна фінансова інспекція України (далі Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення, Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються,обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також, Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» №2939-ХІІ, згідно з якими органу державного фінансового контролю надано право пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державної фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлених порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких порушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За викладеного, суд дійшов висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимоги про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов`язки для позивача.

У справі, яка розглядається, Військова частина НОМЕР_1 предявила вимоги про визнання протиправними дій відповідача та скасування п.1, п.2 вимоги від 25.05.2015р., які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення.

В той же час, враховуючи, що збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не за поданням адміністративного позову підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною та її скасування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що питання про правомірність та обґрунтованість визначення відповідачем збитків, відображених у п.1, п.2 оспорюваної вимоги може бути предметом судового розгляду лише за позовом органу державного фінансового контролю про стягнення вказаних у вимозі збитків, а не за позовом позивача про оскарження такої вимоги.

Відповідна правова позиції узгоджується також з правовою позицією і Верховного Суду України, яка викладена у постановах цього суду від 15.04.2014р. №21-40а14, від 13.05.2014р. №21-89а14.

У відповідності до вимог ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, є обов`язковим для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, і частина 1 статті 71 КАС України покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, у ході судового розгляду даної справи, представниками сторін не наведено жодних підстав та не надано будь-яких доказів, які б свідчити про те, що фінансовою інспекцією вживаються заходи щодо стягнення збитків з позивача у судовому порядку за оспорюваною вимогою, а тому позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача та скасування п.1,п.2 оспорюваної вимоги з урахуванням вищевикладеної правової позиції Верховного Суду України, яка є обов`язковою для всіх судів України, є необґрунтованими.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення зазначеного адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

З огляду на викладене, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у відповідності до вимог ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання дій відповідача протиправними та скасування п.1,2 вимоги №870-16/521 ДСК від 25.05.2015р. відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 30.09.2015р.

Суддя ( С.О. Конєва