Справа № 826/10556/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/13236/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

секретар Сперкач Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним окремого положення постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Просив визнати протиправним та нечинним положення пункту 27 Переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1098) щодо плати за оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон в розмірі 87 грн. 15 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вартість витрат, пов'язаних із вчиненням підрозділами Державної міграційної служби дій (послуг) щодо видачі громадянам України закордонного паспорта на право виїзду за кордон (у тому числі і вартість бланка), передбачених оскаржуваним актом Уряду, покривається державним митом згідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито». А тому Державна міграційна служба не вправі вимагати повторної оплати тих самих дій (послуг).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795 затверджено Перелік платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1098 «Деякі питання надання підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби платних послуг» постановлено внести до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ» зміни, що додаються.

Зокрема, внесено зміни до назви постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795, викладено абзац перший п.1 в такій редакції: « 1.Затвердити перелік платних послуг, що надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби, і розмір плати за їх надання, що додаються.»

Перелік платних послуг, що надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби, і розмір плати за їх надання викладено у новій редакції.

Так, п. 27 вказаного Переліку передбачено найменування послуги «Оформлення та видача: паспорта громадянина України для виїзду за кордон», розмір плати за надання послуги « 87,15» грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 9 липня 2014 року (справа № 826/7593/14), яка набрала законної сили 19 серпня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконним і нечинним п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1098 в частині внесених змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ» і включення до п. 27 Переліку платних послуг, які можуть надаватися органами та підрозділами Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795, (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1098), послуг з оформлення і видачі «паспорта громадянина України для виїзду за кордон» з розміром плати за надання послуги « 87,15грн.».

У цьому рішенні, зокрема, зазначено, що хоч Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання чи вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила ) не передбачено справляння будь-яких інших платежів, крім державного мита, проте це не означає, що їх здійснення неможливе та незаконне.

Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України відповідає чинному законодавству та прийнята в межах наданих Уряду повноважень, а згідно ч. 1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, то у задоволенні даного позову слід відмовити.

Проте, повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 4 ст. 11 КАС України визначено, що на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався. В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013року №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

Крім того, Європейський суд з прав людини у пунктах 23 та 25 Рішення «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Всупереч вищенаведених вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4 обґрунтовував свої вимоги тим, що досягнувши 18 - річного віку набув права відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» від 21 січня 1994 року та є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано п. 27 Переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1098) щодо плати за оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон в розмірі 87 грн. 15 коп.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом № 3857-XII.

Статтею 7 цього Закону передбачено, що правила оформлення і видачі паспортів, їх тимчасового затримання та вилучення визначаються Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію Закону № 3857-XII Кабінет Міністрів України постановою від 31 березня 1995 року № 231 затвердив Правила, у пункті 10 яких наведено вичерпний перелік документів, необхідних для оформлення паспорта у разі тимчасового виїзду за кордон: заява-анкета встановленого зразка; паспорт громадянина України, свідоцтво про народження (для осіб віком до 16 років); копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, крім осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи; дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; квитанція про сплату державного мита або документ, що підтверджує право на звільнення від його сплати.

Згідно зі статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року № 7-93 «Про державне мито» (далі - Декрет) платниками державного мита на території України є фізичні та юридичні особи за вчинення в їхніх інтересах дій та видачу документів, що мають юридичне значення, уповноваженими на те органами.

Державне мито справляється, зокрема, за видачу громадянам України паспорта для виїзду за кордон або обміну цього паспорта на території України у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (статті 2, 3 Декрету).

Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2013 року (справа №21-441а13) зазначив, що сплата установленого Декретом державного мита покриває вартість витрат, пов'язаних із учиненням міграційною службою дій щодо видачі громадянам України закордонного паспорта на право виїзду за кордон (у тому числі й вартість бланка). Тому міграційна служба не вправі вимагати повторної оплати тих самих дій (послуг) на підставі іншого нормативно-правового акта.

Верховний Суд України дійшов висновку про протиправність вимог міграційної служби щодо надання та сплати за оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон документів і платежів, які не передбачені Законом № 3857-XII та Правилами - спеціальними правовими актами, що врегульовують ці правовідносини.

Згідно абз.2 ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог з посиланням на рішення суду, ухвалене у справі між цими ж сторонами (ч.1 ст.72 КАС України), ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій всупереч вимог ст.244-2 КАС України не звернули уваги на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 17 грудня 2013 року (справа №21-441а13), хоч позивач посилався на вказане судове рішення Верховного Суду України у позовній заяві, та не навели у своїх рішеннях мотивів, чому не взяли зазначені доводи позивача до уваги та чому відступили від правової позиції Верховного Суду України.

А зазначаючи у рішенні про те, що за позовом ОСОБА_4 до цього ж відповідача розглядалася схожа справа, суд першої інстанції належним чином не уточнив, що фактично було предметом спору у попередній справі між цими ж сторонами та в даній справі, та чи були предметом розгляду попередньої справи вимоги про визнання протиправним та нечинним п.27 Переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2007 року № 795 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1098) щодо плати за оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон в розмірі 87 грн. 15 коп.

Крім того, у позовній заяві позивач посилався на те, що пропустив строк звернення з вказаним позовом до суду і просив визнати причини пропуску встановленого ст.99 КАС України строку поважними. Проте суди як першої, так і апеляційної інстанцій цих вимог не розглянули, не визначили початок перебігу строку звернення до суду з позовом, не з'ясували, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення вищенаведених норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу положень ст. 220 КАС України позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк