Справа № 815/3085/15
Суддя: Яковлев Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
15 жовтня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/3085/15
судді Одеського апеляційного адміністративного суду Вербицької Н.В. стосовно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2015р. у справі № 814/3085/15 за апеляційною скаргою заступника Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015р. по адміністративній справі за позовом заступника Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області до Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача Головне управління Держземагенства в Одеській області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Троїцьке", про визнання протиправним та скасування рішення № 107-23 від 23.05.2000р.
15 жовтня 2015 року Одеським апеляційним адміністративним судом у складі колегії суддів: головуючого судді Яковлева Ю.В. суддів Вербицької Н.В. та Кравця О.О. прийнята ухвала, якою залишена без змін ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2015р. про відмову у відкритті провадження у справі за позовом заступника Біляївського міжрайонного прокурора Одеської області до Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача Головне управління Держземагенства в Одеській області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Троїцьке", про визнання протиправним та скасування рішення № 107-23 від 23.05.2000р.
На підставі ст.25 КАС України вважаю за необхідне висловити окрему думку стосовно ухвали суду апеляційної інстанції.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Вважаю, що ухвала суду апеляційної інстанції прийнята на підставі невірного застосування норм процесуального права.
Так, вважаючи вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження по справі, апеляційний суд виходив з відсутності у даному спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, оскільки Троїцька сільська рада Біляївського району при прийнятті оскаржуваного рішення не здійснювала владних управлінських функцій.
Не погоджуючись із висновками як суду першої, так і апеляційної інстанції, вважаю за необхідне висловити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся з позовом до Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення № 107-ХХІІІ від 23.05.2000р. про надання в оренду сільськогосподарському товариству "Троїцьке" земельної ділянки, площею 1198,0 га, на півострові Турунчук строком на 25 років. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення про передачу у довгострокову оренду вказаної земельної ділянки здійснювалось з порушенням процедури, а саме без надання дозволу та затвердження відповідачем проекту відведення земельної ділянки.
Відповідно до ст.19 Земельного Кодексу України (1990р.) в редакції, чинної на момент прийняття оскаржуваного рішення, надання у користування земельних ділянок сільськими, селищними Радами народних депутатів для всіх потреб із земель сіл, селищ здійснюється за проектами відведення цих ділянок.
Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.
Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Пункт 7 ч.1 ст.3 КАС України визначає поняття суб'єкта владних повноважень, як органа державної влади, органа місцевого самоврядування, їхньої посадової чи службової особи, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;
У частині другій статті 2 КАС України зазначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. До змісту владної управлінської функції відноситься діяльність уповноваженого суб'єкта, що спрямована на виконання законодавства і безпосередньо не пов'язана зі здійсненням правосуддя чи прийняттям законів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.
Головною ознакою публічно-правових спорів є участь у них хоча б однією
із сторін суб'єкта владних повноважень. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Згідно з ч.1 ст.10, ст.25, п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Вирішення відповідно до закону питань з регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, в т.ч. в галузі земельних відносин, віднесених Конституцією та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну та розпорядчу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року
№ 10-рп/2010, положення частини першої статті 143 Конституції України, згідно з якими територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції», слід розуміти так, що при вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень.
Цим же рішенням визначено, що положення п.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.
Враховуючи викладене, вважаю, що Троїцька сільська рада є суб'єктом владних повноважень, яка в спірних правовідносинах виконує саме управлінські функції на підставі ст.ст.25,26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Суд першої інстанції, з доводами якого погодився і апеляційний суд, мотивував судове рішення правовою позицією Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11.11.2014р. № 21-493а14, відповідно до якої орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власниками землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки, тому позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї не може бути розглянуто за правилами КАС України.
З врахуванням ч.1 ст.244-2 КАС України вважаю, що суд апеляційної інстанціїмав відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України, виходячи з наступного.
Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому ст.152 ЗК України з врахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства.
Згідно з цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема,шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами ч.2 ст.55 Конституції України і ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Визначений ЦК України спосіб захисту прав не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку ст.17 КАС України, яка відносить даний спір до публічно-правового, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватноправового.
Крім того, слід зазначити, що повноваження сільської ради, як органу місцевого самоврядування, щодо вільного вибору суб'єкта надання земельної ділянки обмежено ст.ст. 19, 31, 51 ЗК України (ред.1990р.) та ст.ст.118,123,124 ЗК України (ред.2001р.), якими передбачений порядок передачі у власність, користування чи оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлені виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. Ні відміну від зазначеного, ч.1 ст.12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд.
У відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи місцевого самоврядування діють відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Враховуючи, що ч.1 ст.150 Конституції України визначено про обов'язковість до виконання на території України рішень Конституційного суду України, які є остаточними та не підлягають оскарженню, позиція Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010, має бути врахована при визначенні юрисдикції даного спору.
На підставі викладеного, вважаю, що висновки суду апеляційної інстанції щодо непідсудності даного спору адміністративним судам ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права.
Суддя Одеського
апеляційного адміністративного суду Н.В.Вербицька