Справа № 825/3138/15-а
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2015 року Чернігів Справа № 825/3138/15-а

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Скалозуб Ю.О., за участі секретаря Терехової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

за участю

представників сторін:

від відповідача ОСОБА_2, довіреність від 08.04.2015, -

В С Т А Н О В И В:

01.09.2015 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1І.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області (далі - ТУ ДСА України у Чернігівській області) у якому просить:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області, які виразилися у відмові в здійсненні перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з « 18» червня по « 31» липня 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

- зобовязати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області здійснити перерахунок заробітної плати та виплатити одноразово ОСОБА_1 різницю між перерахованою та фактично виплаченою заробітною платою за період з « 18» червня по « 31» липня 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», з урахуванням премій та надбавок, установлених наказами по Носівському районному суду Чернігівської області № 102, 103 від 24.07.2015 року.

- зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області видати ОСОБА_1 довідку про розмір недоплаченої заробітної плати за період з « 18» червня по « 31» липня 2015 року.

Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що за червень та липень 2015 року позивач отримував заробітну плату, розмір якої визначався виходячи із посадового окладу, який дорівнює розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», тобто без урахування статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» чим порушено його майнові права закріплені у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Законі України «Про судоустрій та статус суддів».

Позивач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі (Вх. № 16953/15 від 14.09.2015).

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та наголосила, що ТУ ДСА України у Чернігівській області здійснює оплату праці працівникам апаратів судів, які є державними службовцями, на підставі Закону України «Про державну службу» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268. Крім того зазначила, що ТУ ДСА України у Чернігівській області може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призначений на посаду судового розпорядника Носівського районного суду Чернігівської області відповідним наказом судової установи № 69 від 03.10.2011 та наказом № 94 від 03.10.2013 по Носівському районному суду Чернігівської області позивачу присвоєно дванадцятий ранг державного службовця, що підтверджується копією трудової книжки серії АХ № 121226 (а. с. 15).

Згідно розрахункових листів за червень липень 2015 року позивачу була нарахована заробітна плата виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн. (а. с. 14, 15).

У звязку з незгодою позивача з розміром посадового окладу, з якого була розрахована заробітна плата за спірний період, позивач звернувся до ТУ ДСА України у Чернігівській області з заявою, в якій просив провести перерахунок його заробітної плати за період з 18 червня по 31 липня 2015 року беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та виплатити йому недоплачену суму заробітної плати за цей період.

Листом від 13.08.2015 за № 01-18/3991/15-вих ТУ ДСА України у Чернігівській області повідомило, що оплата праці державних службовців здійснюється нею на підставі Закону України «Про державну службу» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268. Крім того, позивача було повідомлено, що після внесення змін до вказаної постанови, визначення додаткових бюджетних призначень та встановлення порядку здійснення оплати праці працівників судів, відповідач поінформує позивача про терміни та порядок реалізації положень частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (а. с. 19-20).

Дослідивши фактичні обставини справи та надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що Конституційний Суд України у рішеннях від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу (далі - Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 ), від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013), від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013) серед інших, висловив правові висновоки, які зводяться до того, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012); невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012); поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013); під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013); у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення від 15 жовтня 2013 року№ 8-рп/2013); кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер (п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013); спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов'язаним з недотриманням законодавства про оплату праці (п. 2.3 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013).

Таким чином, як вбачається з позицій, викладених у згаданих рішеннях, Конституційний Суд України при тлумаченні статті 233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду, а тому, застосування частини третьої статті 99 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється частина третя статті 99 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Водночас відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частина перша статті 8 КАС України визначає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, під час визначення строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці варто застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України.

Аналогічну позицію займає і Науково - консультаційна рада при Вищому адміністративному суді України в Узагальнюючому висновку «Визначення строку звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адмінсуду у справах про стягнення належної їм зарплати у разі порушення законодавства про оплату праці».

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вирішує даний спір виходячи з того, що частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Стаття 13 Закону України «Про оплату праці» визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про державну службу» умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (чинної у спірний період) затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47 до Постанови), згідно якої розмір посадового окладу судового розпорядника районного суду складає 490 грн.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 482 у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», мінімальна заробітна плата до вересня 2015 року у місячному розмірі становила 1218,00 грн.

З 28.03.2015 Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» Закон України «Про судоустрій та статус суддів» викладено у новій редакції, у відповідності до частин 1 та 2 статті 147 якого розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 розділу ІІ Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінету Міністрів України було надано тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

При цьому, суд наголошує, що жодних обмежень у застосуванні норми у статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладеного у новій редакції Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», даний нормативний акт не містить та зауважує, що Кабінетом Міністрів України у спірному періоді та у строк, встановлений Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", не було приведено свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Проаналізувавши зміст вищезазначених норм права в розрізі спірних правовідносин, суд наголошує, що згідно ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

Суд зазначає, що згідно позиції Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Під час розгляду даної справи Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргументи Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання свої зобовязань.

За таких обставин, враховуючи позицію Європейського Суду з прав людини, посилання представника ТУ ДСА України у Чернігівській області на недостатність коштів у затвердженому фонді оплати праці для виплати працівникам апарату суду заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу встановленого частиною 2 статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд не приймає та наголошує, що зазначені обставини не звільняють відповідача від виконання покладеного на нього Законом обовязку у спірний період взятого перед ОСОБА_1

Таким чином, судом встановлено, що з 28.03.2015 розмір посадового окладу позивача повинен становити не менше 3654,00 грн., оскільки розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Поряд з цим, судом встановлено, що за спірний період позивач отримував заробітну плату, розмір якої визначався виходячи із посадового окладу, який дорівнює розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», тобто без урахування вимог статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Суд не приймає посилання відповідача на те, що останній не наділений правом самостійно здійснювати перерахунок посадового окладу позивача, оскільки стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 05 квітня 2011 року № 82, останнє у своїй діяльності управління керується Конституцією і законами України та іншими нормативно-правовими актами та цим положенням.

Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, - вони врегульовані практикою Європейського суду та нормами Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про державну службу».

При цьому, згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, що ратифікована Україною 23.06.1992 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у статті 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року та ратифікованої Україною від 14.09.2006, згідно якої, з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Сторони зобов'язуються визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження встановленого законодавством механізму визначення заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

Як вбачається з матеріалів справи, держава не виконала свого обовязку перед ОСОБА_1, який взяла на себе з огляду на зміст статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та не визначила механізм визначення заробітної плати покладений в зазначену норму у спірний період.

Суд наголошує, що в Основному Законі України держава визначила, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції).

За таких обставин, оскільки нормативно-правовим актом, який має найвищу юридичну силу визначено конституційне право громадянина України на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, то суд вважає, що відповідачем безпідставно частина 2 статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не була взята до уваги при нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1, оскільки посилання ТУ ДСА України у Чернігівській області на відсутність внесених змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» є необґрунтованим, з огляду на те, що остання є підзаконним нормативно-правовим актом та може регулювати лише питання застосування Закону України «Про судоустрій та статус суддів» і не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому правовому акту.

Зазначена позиція суду ґрунтується на висновках Європейського суду з прав людини викладених у рішенні у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06).

Суд вважає за необхідне наголосити, що у звязку з відмовою здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за спірний період виходячи з розміру посадового окладу, встановленого спеціальною нормою у статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідач позбавив права позивача на отримання винагороди, яка забезпечує йому і його сім'ї достатній життєвий рівень, яка йому надана чинним законодавством України, а тому, серед іншого, зазначене становить порушення його права на мирне володіння своїм майном передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Встановлене свідчить, що дії ТУ ДСА України у Чернігівській області, які виразилися у відмові в здійсненні перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з 18 червня по 31 липня 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений статтею 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є протиправними та такими, що знаходяться поза межами правового поля зважаючи на те, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

У своїх висновках Европейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «ОСОБА_2 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Водночас стаття 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Суд зауважує, що принцип захисту легітимних очікувань належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

За таких обставин, враховуючи принцип легітимних очікувань неодноразово викладений у практиці Європейського суду з прав людини, суд вважає за необхідне захистити порушені майнові права позивача, що закріплені у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, Конституції України, Кодексі законів про працю України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Законі України «Про оплату праці» та зобовязати ТУ ДСА України у Чернігівській області здійснити перерахунок заробітної плати та виплатити одноразово ОСОБА_1 різницю між перерахованою і фактично виплаченою заробітною платою за період з 18 червня по 31 липня 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений статтею 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», з урахуванням премій та надбавок, установлених наказами по Носівському районному суду Чернігівської області № 102, 103 від 24.07.2015 року, що знаходяться у матеріалах справи, а також зобов'язати ТУ ДСА України у Чернігівській області видати ОСОБА_1 довідку про розмір недоплаченої заробітної плати за період з 18 червня по 31 липня 2015 року.

Таким чином, встановивши, на підставі досліджених доказів та їх правової оцінки, враховуючи статтю 19 Конституції України та частину 1 статті 11, статтей 71, 72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнав, що відповідачем не надано суду жодного доказу та не було обґрунтовано зміст його дій, що виразились у позбавленні ОСОБА_1 його майна у вигляді заробітної плати визначеної статтею 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з точки зору необхідності захисту інтересів суспільства і на умовах, які були передбачені законом або загальними принципами міжнародного права, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Керуючись статей 2, 9, 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, Чернігівський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області, які виразилися у відмові в здійсненні перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з «18» червня по «31» липня 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зобовязати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області здійснити перерахунок заробітної плати та виплатити одноразово ОСОБА_1 різницю між перерахованою та фактично виплаченою заробітною платою за період з «18» червня по «31» липня 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням премій та надбавок, установлених наказами по Носівському районному суду Чернігівської області № 102, 103 від 24.07.2015 року.

Зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області видати ОСОБА_1 довідку про розмір недоплаченої заробітної плати за період з «18» червня по «31» липня 2015 року.

Звернути до негайного виконання постанову суду в частині присудження заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: Ю.О.Скалозуб