Справа № 802/130/15-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2015-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 жовтня 2015 р. Справа № №802/130/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

суддів: Вергелеса А.В.,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Череватої А.Ю.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача 1: ОСОБА_4,

представника відповідача 2: ОСОБА_5,

представника відповідача 3: ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Вінницької районної державної адміністрації (відповідач 1), голови Вінницької районної державної адміністрації ОСОБА_7 (відповідач 2), Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації (відповідач 3)

про: визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) з адміністративним позовом до Вінницької районної державної адміністрації (далі Вінницька РДА, відповідач 1), голови Вінницької РДА ОСОБА_7 (далі голова Вінницької РДА ОСОБА_7, відповідач 2), Управління праці та соціального захисту населення Вінницької РДА (далі УП СЗН Вінницької РДА, відповідач 3). В адміністративному позові позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність голови Вінницької РДА ОСОБА_7 у ненаданні в порядку та у відповідності до вимог статті 32 КЗпП України пропозиції іншої роботи (посади) заступнику начальника УП СЗН Вінницької РДА ОСОБА_2 у звязку зі зміною істотних умов праці, яка відбулася в УП СЗН Вінницької РДА згідно наказу УП СЗН Вінницької РДА "Про зміни в структурі та штатному розписі управління праці та соціального захисту населення Вінницької РДА" № 12 від 19.06.2014;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Вінницької РДА "Про звільнення ОСОБА_2К." № 87-рк від 31.10.2014;

- поновити ОСОБА_2 на роботі в УП СЗН Вінницької РДА на посаді заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА;

- у звязку з виведенням зі структури та штату УП СЗН Вінницької РДА посади заступника начальника, відповідно до статті 32 КЗпП України, зобовязати голову Вінницької РДА ОСОБА_7 запропонувати заступнику начальника УП СЗН Вінницької РДА ОСОБА_2 іншу рівнозначну посаду;

- стягнути з УП СЗН Вінницької РДА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення 31.10.2014 по день поновлення на роботі:

- стягнути з посадової особи субєкта владних повноважень голови Вінницької РДА ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 завдану бездіяльністю моральну шкоду в розмірі 50000,00 (пятдесяти тисяч) грн.;

- стягнути з субєкта владних повноважень Вінницької РДА на користь ОСОБА_2 завдану протиправним розпорядженням "Про звільнення ОСОБА_2К." № 87-рк від 31.10.2014 моральну шкоду в розмірі 50000,00 (пятдесяти тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що 19.06.2014 УП СЗН Вінницької РДА прийняло наказ № 12, яким передбачило проведення з 01.11.2014 зміни в структурі та штатному розписі управління, із виведенням (скороченням) посади заступника начальника управління, яку вона (позивач) займала. З указаним наказом та додатком до нього № 1, як зазначає позивач, УП СЗН Вінницької РДА ознайомило її 15.07.2015 та запропонувало посаду головного спеціаліста з питань сімї та молоді, від якої позивач відмовилася, про що розписалася в додатку № 1.

31.10.2014 Вінницька РДА прийняла розпорядження за підписом ОСОБА_7, яким звільнила ОСОБА_2 з посади заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА з 31.10.2014 у зв'язку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Зазначене розпорядження ОСОБА_2 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі, стягненню на її користь середнього заробітку та відшкодуванню моральної шкоди, виходячи з наступного.

На переконання позивача, зміна істотних умов праці в УП СЗН Вінницької РДА проведена з порушенням статті 32 КЗпП України, яке полягає в тому, що голова Вінницької РДА ОСОБА_7 як роботодавець своїм розпорядженням № 331 від 23.06.2014 лише попередив позивача про вивільнення у звязку зі змінами в штатному розписі, однак, в супереч приписів статті 32 та статті 42 КЗпП України не запропонував ОСОБА_2 іншої роботи, натомість в порушення пункту 6 статті 36 КЗпП України без відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці прийняв протиправне розпорядження "Про звільнення ОСОБА_2К." № 87-рк від 31.10.2014.

Посилання в оскаржуваному розпорядженні на відмову ОСОБА_2 від 15.07.2014, яка записана в додатку № 1 до наказу відповідача 3 № 12 від 19.06.2014, на переконання позивача, не може розглядатися відмовою та законною підставою для звільнення, оскільки пропозиція іншої нижчої за посадою роботи та відібрання даної відмови проводилося не роботодавцем, а керівником відповідача 3, який відповідно до п. 10 Положення про УП СЗН Вінницької РДА не мав на те законних повноважень.

Як зазначає позивач, за існування вказаної бездіяльності роботодавця під час звільнення, що призвело до позбавлення ОСОБА_2 права на працю та прийняття протиправного розпорядження № 87-рк від 31.19.2014, роботодавцем істотно порушено інші норми чинного законодавства України про звільнення та завдано моральної шкоди ОСОБА_2, зокрема, звільнення відбулося в період її (позивача) тимчасової непрацездатності, що прямо заборонено частиною 3 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що її звільнення відбулося також всупереч тому, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 42 КЗпП України вона має юридичні гарантії переважного права на залишенні на роботі при вивільненні у звязку із змінами в організації виробництва і праці, оскільки має тривалий безперервний стаж роботи в даній установі.

Крім того, ОСОБА_2 повідомляє, що про своє звільнення вона дізналася з листа Вінницької РДА № 01-37/2342 від 31.10.2014 за підписом ОСОБА_7, де слова: "... Просимо зявитися в Адміністрацію та забрати трудову книжку..." несли особливо принизливий характер для неї, оскільки вона має 25 років державної служби, з яких 13 років служби в органах Вінницької РДА, мала подяки, нагороди, відзнаки та користувалася особливою повагою серед трудового колективу та жителів територіальної громади Вінницької області.

Як зазначає позивач, вказана бездіяльність та факт незаконного звільнення нанесли їй моральної шкоди у вигляді перенесених психологічних (душевних) страждань та принизили її як особистість, яка володіє високим авторитетом серед жителів територіальної громади області.

Відтак, позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в загальному розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, яка має бути покладена в рівній мірі на відповідача 1 та відповідача 2.

Проти вказаного позову на адресу суду 03.04.2015 від голови Вінницької РДА ОСОБА_7 надійшли письмові заперечення.

У запереченнях проти позову голова Вінницької РДА ОСОБА_7 зазначає, що відповідно до наказу УП СЗН Вінницької РДА від 19.06.2014 № 12 посада ОСОБА_2 не скорочувалась, а лише змінювались істотні умови праці, а саме: дана посада була перейменована зі зміною посадових обов'язків у частині їх зменшення та зменшувався розмір оплати праці, що передбачає абзац 3 ст.32 КЗпП України.

На переконання відповідача 2, зміна істотних умов праці в УП СЗН Вінницької РДА була проведена відповідно до ст.32 КЗпП України з урахуванням усіх юридичних особливостей правового статусу кожної посадової особи зазначеного управління.

У поданих запереченнях відповідач 2 спростовує твердження позивача щодо відсутності пропозиції від Вінницької РДА про працевлаштування ОСОБА_2 та бездіяльності голови Вінницької РДА ОСОБА_7, зазначаючи, що у додатку до прийнятого розпорядження від 23.06.2014 № 331 "Про попередження працівників про вивільнення у звязку зі змінами в штатному розписі" працівникам були надані пропозиції майбутнього працевлаштування (зазначено відповідні посади) у звязку зі змінами істотних умов праці. Однак, ОСОБА_2 відмовилась від підпису про ознайомлення з вищезазначеним розпорядженням та пропозицією про працевлаштування, про що складено відповідний акт.

Відповідач 2 заперечує також твердження позивача щодо переважного права залишення на роботі, зазначаючи, що вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовуються при зміні істотних умов праці, а застосовуються лише у випадках, передбачених п. 1 ст.40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці).

Крім того, не підлягає у даному випадку, на переконання голови Вінницької РДА ОСОБА_7, застосування заборони, визначеної ч. 3 ст. 40 КЗпП України, щодо звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, оскільки положення цієї норми не поширюються на звільнення особи за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці.

Таким чином, голова Вінницької РДА ОСОБА_7 стверджує, що позивач знала про те, що 01.11.2014 вступить в силу новий штатний розпис, і з 01.11.2014 посада заступника буде перейменована на посаду головного спеціаліста, про що вона була повідомлена. Зазначене, на переконання відповідача 2, свідчить про те, що Вінницькою РДА було вжито всіх можливих заходів для запобігання звільнення ОСОБА_2, зокрема, запропоновано іншу посаду, від якої позивач відмовилась. З огляду на викладене голова Вінницької РДА ОСОБА_7 вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Додатково відповідач 2 повідомляє, що ОСОБА_2 у додатках до позовної заяви не додала копій квитанцій про оплату нею ліків при проходженні лікування, хоча б частково обґрунтовуючи суму моральної шкоди.

З указаних підстав відповідач 2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Від представника УП СЗН Вінницької РДА письмові заперечення на адресу суду надійшли 22.04.2015.

У письмових запереченнях представник відповідача 3 зазначає, що 06.06.2014 до УП СЗН Вінницької РДА надійшов лист голови Вінницької РДА ОСОБА_7 щодо приведення у відповідність штатного розпису і структури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 № 179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій" та надано копію доповідної записки департаменту фінансів обласної державної адміністрації від 29.05.2014 № 04-2-24/1289-07-09 з резолюцією заступника голови обласної державної адміністрації ОСОБА_8 від 02.06.2014. Відповідно до зазначених документів начальник управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації може мати не більше 2-х заступників та зобовязано привести у відповідність структуру управління.

Як повідомляє представник УП СЗН Вінницької РДА, на виконання зазначених документів, наказом начальника УП СЗН Вінницької РДА № 12 від 19.06.2014 прийнято рішення щодо зміни істотних умов праці окремих працівників з 01.11.2014, в тому числі і перейменування посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення на посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді. Зазначені зміни внесені до штатного розпису та затверджені головою Вінницької районної державної адміністрації 19.06.2014.

УП СЗН Вінницької РДА зазначає, що керуючись ст.32 КЗпП України, ОСОБА_2 запропоновано посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді, оскільки вона виконувала роботу з питань забезпечення реалізації державної політики з питань сімї, дітей та молоді та мала досвід роботи в цій сфері, однак 15.07.2014 від запропонованої посади ОСОБА_2 відмовилася, про що свідчить її підпис, а також неодноразово повідомляла, що не буде продовжувати роботу.

Як зазначає представник УП СЗН Вінницької РДА, до 31.10.2014 заяви про продовження роботи від ОСОБА_2 не надходило, в звязку з цим, начальник управління 31.10.2014 звернулася до голови Вінницької РДА ОСОБА_7 про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації.

Звільнення ОСОБА_2 відповідач 3 вважає законним, посилаючись на те, що про зміну істотних умов праці в управлінні праці та соціального захисту населення ОСОБА_2 була попереджена завчасно - за 3,5 місяці. їй було відомо, що посада заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації виводиться (а не скорочується) із штатного розпису управління шляхом перейменування на посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді. Однак ОСОБА_2 відмовилася від запропонованої посади та повідомила, що шукає собі іншу роботу.

Крім того, на переконання представника УП СЗН Вінницької РДА, звільнення позивача на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України не є звільненням за ініціативи роботодавця, а тому звільнити працівника за такою підставою можна в період тимчасової непрацездатності.

За вказаних обставин УП СЗН Вінницької РДА просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

Ухвалою суду від 12.10.2015 позовну заяву ОСОБА_2 до Вінницької РДА, голови Вінницької РДА ОСОБА_7, УП СЗН Вінницької РДА про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в частині позовних вимог про стягнення з голови Вінницької РДА ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 завданою бездіяльністю моральної шкоди в розмірі 50000 (пятдесяти тисяч) грн. залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві та наданих суду письмових поясненнях. В обґрунтування позову додатково зазначили, що застосування відповідачем 1 як підстави звільнення п. 6 ч. 1 ст.36 КЗпП України є неправомірним, оскільки в даному випадку роботодавець мав підстави застосовувати процедуру звільнення позивача з роботи у звязку зі скороченням штату чисельності або штату працівників, а не у звязку зі зміною істотних умов праці.

Представники відповідачів у судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на обставини, викладені в наданих суду письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши адміністративну справу, колегія суддів установила наступне.

Розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації ОСОБА_9 від 21.10.2013 № 445 до повноважень УП СЗН Вінницької РДА включено функції відділу у справах сім'ї та молоді, після його ліквідації та з 24.12.2013 збільшено граничну чисельність працівників управління з 46 одиниць на 47 одиниць. В звязку із цими змінами головою райдержадміністрації затверджено штатний розпис управління. 24.12.2013 ОСОБА_2

Розпорядженням голови Вінницької РДА ОСОБА_9 від 17.12.2013 № 126-рк ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА. Наказом начальника УП СЗН Вінницької РДА від 19.06.2014 затверджено розподіл обовязків між начальником і заступниками начальника УА СЗН Вінницької РДА, згідно якого основними обовязками заступника начальника управління ОСОБА_2 було забезпечення реалізації на території району державної політики з питань сімї, дітей та молоді та організація роботи щодо поліпшення становища сімей, попередження насильства в сімї, оздоровлення та відпочинку дітей, забезпечення тендерної рівності та протидії торгівлі людьми.

Відповідно до доповідної записки директора департаменту фінансів Вінницької ОДА, що надійшла до Вінницької РДА з резолюцією від 02.06.2014 щодо організації роботи по усуненню виявлених порушень та недопущення їх в майбутньому, в УП СЗН Вінницької РДА було виявлено порушення, а саме наявність трьох посад заступників начальника управління, тоді як відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 12.03.2005 №179 №"Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій", начальник управління при загальній чисельності працівників управління 47 одиниць може мати не більше 2-х заступників, в тому числі один - заступник начальника управління та один, який очолює відділ - заступник начальника управління - начальник відділу.

На виконання зазначеної резолюції головою Вінницької РДА листом від 05.06.2014 №01-37/1229 було доручено УП СЗН Вінницької РДА усунути зазначені порушення та привести штатні розписи та структуру у відповідність до Постанови Кабінету міністрів України від 12.03.2005 №179.

19.06.2014 УП СЗН Вінницької РДА видало наказ за №12 "Про міни в структурі та штатному розписі управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації" згідно з яким вносились зміни в штатний розпис, про що попереджували працівників та пропонували їм посади.

Одночасно було розроблено та подано на затвердження Перелік змін №1 до штатного розпису працівників апарату УП СЗН Вінницької РДА, які будуть введені в дію з 01.11.2014, що підтверджується листом від 19.06.2014 №2128.

19.06.2014 УП СЗН Вінницької РДА було подано клопотання за вих. №2129 щодо попередження ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про майбутні зміни у штатному розписі.

Враховуючи листи УП СЗН Вінницької РДА голова Вінницької РДА ОСОБА_7 прийняв розпорядження від 23.06.2014 № 331 "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі". У додатку до розпорядження працівникам надано пропозиції майбутнього працевлаштування та запропоновано ознайомитись під розпис з майбутніми змінами в штатному розписі. Однак, ОСОБА_2 відмовилась від ознайомлення з зазначеним розпорядженням, про що складений акт № 2 від 17.07.2014 "Про відмову від ознайомлення з розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації від 23.06.2014 №331 "Про попередження працівників про вивільнення у зв'язку зі змінами в штатному розписі".

31.10.2014 начальник УП СЗН Вінницької РДА звернулася до голови Вінницької РДА ОСОБА_7 про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА.

Розпорядженням за підписом голови Вінницької РДА ОСОБА_7 від 31.10.2014 №87-рк на підставі ст. 32, п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України, відмови ОСОБА_2 від 15.07.2014 ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади у звязку зі зміною істотних умов праці.

15.07.2014 ОСОБА_2 було надіслано цінний лист за №01-37/2342 з повідомленням про звільнення та проханням зявитися до районної державної адміністрації для отримання трудової книжки.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Законом України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон №3723-XII).

Відповідно до положень ст. 1 Закону №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статями 9 і 30 Закону №3723-XII правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII (далі - КЗпП України).

Так, згідно з ч. 1 ст. 30 Закону №3723-XII державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених КЗпП України, а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Підставами припинення трудового договору відповідно до положень ст. 36 КЗпП України є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом.

Вказані підстави припинення трудового договору можна класифікувати за видом юридичного акта та волевиявлення субєктів.

Так, за першим критерієм можна вирізнити припинення трудового договору у звязку з певними обставинами (закінченням строку, смерті працівника, призовом або вступом працівника на військову службу, направленням на альтернативну (невійськову) службу; набуттям законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі, обмеженням волі, призначенням виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади").

За другим критерієм трудовий договір припиняється у звязку з певними юридичними діями (угодою сторін, ініціативою працівника, ініціативою роботодавця, на вимогу батьків або інших осіб неповнолітнього працівника, вимогу виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації; переведенням працівника за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію або переходом на виборну посаду; відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією; відмовою від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці; підставами, передбаченими контрактом з погляду порушення законодавства про працю при працевлаштуванні).

Поряд із цим, припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).

Як зазначено в оскаржуваному розпорядженні, позивача звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Надаючи оцінку зазначеній підставі припинення трудового договору, колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З аналізу зазначених положень слідує, що перелік істотних умов праці, передбачений у ч. 3 ст. 32 КЗпП України, не є вичерпним і може доповнюватися стосовно кожного конкретного випадку.

Відтак, можна стверджувати, що істотні умови праці є оціночним поняттям, питання віднесення тих чи інших умов праці до істотних чи неістотних постає тоді, коли у власника виникає потреба їх змінити. У таких випадках власникові чи уповноваженому ним органу необхідно узгодити це питання з кожним працівником, адже одна й та сама умова праці для одного з них може бути істотною, а для іншого ні.

Зміна істотних умов праці допускається при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов працівник має бути повідомлений не пізніше як за два місяці.

Якщо попередні істотні умови праці не можуть бути збережені, а працівник не погоджується на продовження роботи в нових умовах, трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України, що передбачає одну з підстав припинення трудового договору - відмову працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, тобто власник чи уповноважений ним орган має право звільнити працівника, який не може через будь-які причини виконувати роботу в нових умовах.

Законодавство не передбачає необхідності вжиття заходів щодо працевлаштування працівників у таких випадках. Необхідно лише, аби власник підприємства чи уповноважений ним орган дотримувалися двох умов. По-перше, зміни істотних умов праці допускаються тільки внаслідок змін в організації виробництва і праці на конкретному підприємстві. По-друге, про наступні зміни працівник повинен бути попереджений власником підприємства чи уповноваженим ним органом не пізніше як за два місяці.

КЗпП України не розкриває поняття таких змін, не містить він і їхнього переліку. Однак Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" навів лише приклади можливих змін. Це раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо.

Як установлено судом, в контексті спірної ситуації посада ОСОБА_2 не скорочувалась, а лише змінювались істотні умови праці, а саме: дана посада була перейменована зі зміною посадових обовязків в частині їх зменшення та зменшувався розмір оплати праці, як то передбачає ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Посилання позивача на те, що її слід було звільнити за п. 1 ст. 40 КЗпП України є безпідставними з огляду на те, що відповідно до КЗпП України працівник звільняється з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, якщо здійснюється ліквідація, реорганізація, перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочується чисельність або штат працівників. Як встановлено судом, ліквідації, реорганізації, перепрофілювання управління не було, скорочення чисельності або штату працівників не здійснювалося. В даному випадку лише змінилися істотні умови праці, на які позивач не погодилася та відмовилася від продовження роботи.

Оцінюючи правомірність дотримання порядку звільнення ОСОБА_2, колегія суддів враховує, що у додатку до прийнятого відповідачем 2 розпорядження від 23.06.2014 № 331 "Про попередження працівників про вивільнення у звязку зі змінами в штатному розписі" працівникам були надані пропозиції майбутнього працевлаштування (зазначено відповідні посади) у звязку зі змінами істотних умов праці. Однак, ОСОБА_2 відмовилась від підпису про ознайомлення з зазначеним розпорядженням та пропозицією про працевлаштування, про що складено акт № 2 від 17.07.2014 "Про відмову від ознайомлення з розпорядженням голови Вінницької районної державної адміністрації від 23.06.2014 №331".

Зі змісту вказаного акта слідує, що 17.07.2015 о 09:30 ОСОБА_2 ОСОБА_11 вголос було зачитано розпорядження голови Вінницької РДА від 23.06.2014 № 331 «Про попередження працівників про вивільнення у звязку зі змінами в штатному розписі» та запропоновано ознайомитись під розпис з цим розпорядженням.

Зазначені докази спростовують твердження сторони позивача щодо відсутності пропозиції від Вінницької РДА про працевлаштування ОСОБА_2 та факт бездіяльності голови Вінницької РДА ОСОБА_7, що полягає у ненаданні такої пропозиції.

У звязку з цим суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності голови Вінницької РДА ОСОБА_7 у ненаданні в порядку та у відповідності до вимог статті 32 КЗпП України пропозиції іншої роботи (посади) заступнику начальника УП СЗН Вінницької РДА ОСОБА_2 в звязку зі зміною істотних умов праці, яка відбулася в УП СЗН Вінницької РДА згідно наказу УП СЗН Вінницької РДА "Про зміни в структурі та штатному розписі управління праці та соціального захисту населення Вінницької РДА" № 12 від 19.06.2014 та відмовляє в їх задоволенні.

Таким чином, за результатами розгляду справи колегія суддів установила, що про зміну істотних умов праці ОСОБА_2 була попереджена завчасно - за 3,5 місяці та їй було відомо, що посада заступника начальника УП СЗН Вінницької РДА виводиться зі штатного розпису управління шляхом перейменування на посаду головного спеціаліста з питань сім'ї та молоді. Однак ОСОБА_2 відмовилася від запропонованої посади, що є підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

У позовній заяві позивач посилається також на п. 3 ч. 1 ст. 42 КЗпП України, зазначаючи про переважне права у залишенні на роботі. Однак суд зауважує, що вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовуються при звільненні внаслідок відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а застосовуються лише у випадках, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо тверджень представника позивача про протиправність звільнення позивача у період її тимчасової непрацездатності, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У п.17 постанови Пленуму ВС "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП), які стосуються як передбачених стст.40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених стст.40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в стст.40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пп.4, 8 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41, стст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією ВС України, викладеною в Постанові від 26.12.2012 № 6-156цс12.

Стаття 244-2 КАС України визначає обовязковість судових рішень Верховного Суду України

Так, згідно з ч. 1 зазначеної статті висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що процедура звільнення позивача здійснена у порядку, в спосіб та межах, передбачених чинним законодавством, було вжито всіх доступних заходів задля надання можливості позивачу продовжувати свою трудову діяльність за спеціальністю у даній установі.

Відтак, позовні вимоги позивача про визнання протиправним і скасування оскаржуваного розпорядження про її звільнення задоволенню не відлягають.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України порушення вимог закону, які допущено при звільненні є підставою для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак, судом не встановлено порушень при звільненні позивача, тому підстави для поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Відсутні у звязку з цим й підстави для іншої похідної від цих позовної вимоги -зобовязувати голову Вінницької РДА ОСОБА_7 запропонувати заступнику начальника УП СЗН Вінницької РДА ОСОБА_2 іншу рівнозначну посаду.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення та звільненні позивача відповідачами не порушено норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до підпунктів 1, 3 частини 3 статті 2 КАС України, згідно якої у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

При розгляді справи встановлено, що відповідачі діяли на підставі, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, ними доведено правомірність звільнення позивача.

Зважаючи на наведене колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень ст. 94 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_12

Судді: ОСОБА_13

ОСОБА_1