Справа № 813/5356/15
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року справа № 813/5356/15

Львівський окружний адміністративний суду в складі:

головуючого - судді: Кухар Н.А.

за участю секретаря судового засідання Єдинак Г.Б.

представників позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Трускавецькурорт» (далі ПрАТ «Трускавецькурорт») звернулося у Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - Дрогобицька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області ), в якому просить:

- скасувати податкове повідомлення - рішення Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області № від 29.05.2015 року, відповідно до якого ПрАТ«Трускавецькурорт» визначено до сплати грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 547 332,00 грн. в тому числі основного платежу - 364 888,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 182 444,00 грн.;

-скасувати податкове повідомлення - рішення Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області № від 29.05.2015 року, відповідно до якого ПрАТ «Трускавецькурорт» зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ у розмірі 1975,00 грн.;

- скасувати податкове повідомлення - рішення Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області № від 29.05.2015 року, відповідно до якого ПрАТ «Трускавецькурорт» зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 052 285,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність висновків податкового органу, яких він дійшов за результатами позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по операціях щодо придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Енерго Трейд» () за листопад 2014 року товарів (робіт, послуг) та використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, оскільки під час перевірки були надані всі документи у відповідності до вимог законодавства, оформлені належним чином, а операції, по яких сформовані податкові зобов'язання з податку на додану вартість, повязані з власною господарською діяльністю позивача. При цьому, діяльність його контрагентів не викликала сумнівів, керівниками зазначених підприємств були предявлені статутні та реєстраційні документи, які свідчили, що останні є належними субєктами господарської діяльності та платниками податків на загальних підставах. Протиправними, на думку позивача, слід вважати доводи контролюючого органу з посиланням на акт іншої податкової інспекцій, оскільки такі не містять жодних відомостей про операцію з позивачем, у зв'язку з чим спірні податкові повідомлення-рішення прийнято неправомірно та підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, викладених в поданих суду письмових запереченнях. Додатково пояснив, що позивачем до перевірки не представлено належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують реальність виконання операцій з ТзОВ«Інтер Енерго Трейд», якими опосередковувався рух ТМЦ, а саме: його транспортування, прийняття за кількістю та якістю на відповідних комерційних вузлах обліку газу, тощо. Не представлення для перевірки відповідних документів свідчить про ненадходження вище ТМЦ від ТзОВ«Інтер Енерго Трейд» та відповідно про відсутність фактичного отримання ПрАТ «Трускавецькурорт» вказаних у вищезазначених актах ТМЦ від даного субєкта господарювання. Вважає, що Дрогобицька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області при перевірці діяла в межах норм ПК України. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ПАТ «Трускавецькурорт» зареєстровано виконкомом Трускавецької міської ради народних депутатів, розпорядженням №164-р від 24.03.1999 року, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності юридичної особи №31 від 24.03.1999 року, перереєстрація установчих документів проведена 22.10.2004 року, про що видано свідоцтво №364522 серії АОО номер запису державного реєстратора 000023 форма власності 10 приватна власність.

Код субєкта господарювання за .

Види діяльності за КВЕД: 86.10 діяльність лікарняних закладів; 35.30 постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; 46.33 оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами; 49.39 інший пасажирський наземний транспорт; 71.12 діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 86.21 загальна медична практика.

Місцезнаходження ПАТ «Трускавецькурорт» відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію: 82200, Львівська область, м.Трускавець, бульвар Юрія Дрогобича, будинок 2.

Перевіркою встановлено, що фактично ПАТ «Трускавецькурорт» знаходиться за адресою: 82200, Львівська область, м.Трускавець, бульвар Юрія Дрогобича, будинок 2.

Взято на податковий облік в органах державної податкової служби 31.03.1999 року за №00072, станом на 05.12.2014 року перебуває на обліку в Дрогобицькій ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області Трускавецьке відділення.

У періоді, який перевірявся, ПАТ «Трускавецькурорт» був платником, зокрема: податку на прибуток, податку на додану вартість, збору за спеціальне водокористування загальнодержавного значення, платежів за користування надрами загальнодержавного значення, податку з доходів фізичних осіб, земельного податку з юридичних осіб, орендної плати з юридичних осіб, екологічного податку, збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності.

ПАТ «Трускавецькурорт» - не зареєстрований платником консолідованої сплати податків.

У періоді, за який проводилась перевірка, відповідно до витягу 05 з реєстру платників податків на додану вартість від 22.04.2014 року, виданого Трускавецьким відділенням Дрогобицької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області, індивідуальний податковий номер 23, був зареєстрований платником ПДВ з 01.04.1999 року по дату підписання акта перевірки.

Судом встановлено, що на підставі направлення від 11.03.2015 року за № 259/22-01 виданого Дрогобицькою ОДПІ, головним державним податковим ревізор-інспектором відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту Дрогобицької ОДПІ ОСОБА_3, згідно із п.п..20.1.4 ст.20, п.78.1.11 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України та наказу Дрогобицької ОДПІ від 11.03.2015 року №181 проведена позапланова виїзна документальна перевірка фінансово-господарської діяльності ПрАТ «Трускавецькурорт» з питань дотримання вимог податкового законодавства по операціях щодо придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Енерго Трейд» () за листопад 2014 року товарів (робіт, послуг) та використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності.

За результатами перевірки складено акт від 24.03.2015року №178/22-01/30322940 (далі - акт перевірки), у висновках якого зафіксовано порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- п.44.1, п.44.3 ст.44, пп.138.1.1. п.138.1, п.138.2. п. 138.8, п.138.10.3, п.138.10 ст.138, пп.139.1.6, 139.1.9. п.139.1 ст.139 пп.139.1.6 п.139.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №275 5-VІ (із внесеними змінами та доповненнями), в результаті завищено відємне значення обєкту оподаткування в сумі 2 052 285,00 грн.;

- п. 198.1. п. 198.2, п. 198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ (із внесеними змінами та доповненнями), в результаті чого занижена сума, що підлягає сплаті до бюджету по податку на додану вартість за листопад 2014 року в сумі 364 888,00 грн., та завищено суми непогашеного відємного значення попередніх звітніх (податкових) періодів на кінець лютого 2014 року на 1975,00 грн.;

- не підтверджено реальність здійснення операцій ПрАТ«Трускавецькурорт» з ТзОВ «Інтер Енерго Трейд» за листопад 2014 року.

Акт перевірки складено у відсутності посадових осіб позивача, надіслано поштовим відправленням з повідомленням про вручення.

У разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами та даними, викладені в акті перевірки, вони мають право подати свої заперечення в терміни визначені п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI до органу ДПС.

ПрАТ«Трускавецькурорт» не погодилося з висновками акта перевірки і подало заперечення від 25.05.2015 року за вих. № 1058 до Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області.

На підставі акта перевірки від 24.03.2015 року №178/22-01/30322940 податковий орган 29.05.2015 року прийняв податкові повідомлення рішення:

- № від 29.05.2015 року, відповідно до якого ПрАТ «Трускавецькурорт» визначено до сплати грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 547 332,00 грн. в тому числі основного платежу - 364 888,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 182 444,00 грн.;

- № від 29.05.2015 року, відповідно до якого ПрАТ «Трускавецькурорт» зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ у розмірі 1975,00 грн.;

- № від 29.05.2015 року, відповідно до якого ПрАТ «Трускавецькурорт» зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 052 285,00 грн.

Не погоджуючись із вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями, ПрАТ «Трускавецькурорт» звернулося із первинною скаргою до ГУ ДФС у Львівській області.

За результатами розгляду даної скарги Дрогобицькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області було скероване рішенн від 22.07.2015 року №3647/10/13-01-0705 «Про результати розгляду скарги», відповідно до якого повідомлення-рішення Дрогобицької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській від 29.05.2015 року № НОМЕР_1, №, № було залишено без змін, а скаргу ПрАТ «Трускавецькурорт» - без задоволення.

Не погодившись з вищевказаними податковими повідомлення рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку (який є основою будь-якого іншого обліку) господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Відповідно до ст.1 зазначеного Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, первинні документи (на паперових і машино зчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Згідно з п. 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2 цього ж Положення передбачено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

За змістом наведених правових норм витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, податковий кредит. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавство.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Отже, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно акта перевірки вбачається, що ПрАТ«Трускавецькурорт» внаслідок господарської операції з ТзОВ «Інтер Енерго Трейд» завищено відємне значення обєкту оподаткування в сумі 2 052 285,00 грн. Також вказано, що занижена сума, що підлягає сплаті до бюджету по податку на додану вартість за листопад 2014 року в сумі 364 888,00 грн., та завищено суми непогашеного відємного значення попередніх звітніх (податкових) періодів на кінець лютого 2014 року на 1 975,00 грн. Відповідач зазначає, що товариством не надано до перевірки належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій з ТзОВ «Інтер Енерго Трейд» за листопад 2014 року.

Судом встановлено, що предметом господарської діяльності ПрАТ «Трускавецькурорт» є санаторно-курортна діяльність; надання послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру; постачання реабілітаційних послуг інвалідам, дітям-інвалідам, а також постачання путівок на санаторно-курортне лікування, оздоровлення та відпочинок, туристичні послуги, харчування, екскурсійне, курортне, спортивне, розважальне та інше обслуговування. У своєму підпорядкуванні ПрАТ«Трускавецькурорт» має: 6 санаторіїв, 2 поліклініки, 3 лікарні, 3 медичні центри, діагностичний центр, 5 котелень, більше 200 тис.кв.м. площ адміністративних та виробничих будівель, 2 бювети, декілька десятків свердловин, пральню, палац культури, складське господарство, автотранспортне підприємство і т.д., на яких працює більше 2000 осіб.

З метою надання якісних послуг відпочиваючим та створення належних умов праці для працівників (забезпечення теплом санаторіїв, поліклінік, лікарень, медичних центрів, адміністративних та виробничих будівель, та інших приміщень, які використовуються позивачем для здійснення господарської діяльності та отримання прибутку) 01 квітня 2014 року між ПрАТ «Трускавецькурорт» (Покупець) та ТОВ «Інтер Енерго Трейд» (Постачальник), було укладено договір № Г-056/14 на постачання природного газу.

Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою.

Поставку природного газу ТОВ «Інтер Енерго Трейд» здійснює на підстав ліцензії серії АЕ №194547 на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом, виданої 06.06.2013 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, строк дії ліцензії - по 05.06.2018 року.

Відповідно до п. 1.1 договору Постачальник зобов'язується надавати у власність Покупцю природний газ, а Покупець зобов'язується оплачувати вартість прийнятого обсягу газу на умовах нього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору Покупець є кінцевим споживачем газу, який передається за договором.

Відповідно до п. 2.1 .договору обсяг газу, що планується поставити за даним договором у листопаді 2014 року становить 550 тис.м.куб.

Відповідно до п. 2.2. договору, обсяги вказані в п. 2.1 договору є орієнтованими та можуть змінюватись, як в більшу сторону так і в меншу сторону. Плановий щомісячний обсяг природного газу визначається на підставі письмових заявок.

Порядок та умови постачання природного газу визначені в пункті 3 договору №Г-056/14 від 01.04.2014 року.

Згідно п. 3.1 - 3.2 договору № Г-056/14 від 01.04.2014 року, ТОВ «Інтер Енерго Трейд» передає газ покупцеві на комерційних вузлах обліку газу, що постачається споживачам. Кількість газу, поставленого покупцю, закріплюються щомісячними актами приймання-передачі газу, в яких визначається фактичний обсяг спожитого газу і які підписуються повноважними поставниками постачальника і покупця. Підстави для підписання акту прийому-передачі газу є підписаний акт прийому-передачі з транспортування газу повноваженими особами покупця підприємства, що здійснювало транспортування та облік газу покупцю.

Приймання - передача газу протягом місяця здійснюється рівномірно з допустимим відхиленням добових обсягів від середньодобового не більше ніж +- 5,0 п'ять відсотків (п. 3.3 договору).

Тобто, договором №Г-056/14 від 01.04.2014 року сторонами чітко було обумовлено, що в актах приймання-передачі природного газу зазначається лише загальний фактичний обсяг спожитого газу.

Судом також встановлено, що в листопаді 2014 року ТОВ «Інтер Енерго Трейд», на виконання умов договору №Г- 056/14 від 01.04.2014 року, згідно акту приймання передачі природного газу № 579 від 30.11.2014 року було передано у власність ПрАТ «Трускавецькурорт» природний газ в кількості 390,034 к.м на загальну суму 2 419 148,44 грн., в тому числі ПДВ - 403 191,41 грн. і жодних претензій щодо поставки природного газу ТОВ «Інтер Енерго Трейд» в листопаді 2014 року ПрАТ «Трускавецькурорт» не мало.

За поставлений в листопаді 2014 року природний газ, ПрАТ «Трускавецькурорт» провело повному обсязі оплату з ТОВ «Інтер Енерго Трейд».

Позивачем, на підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Інтер Енерго Трейд» долучено до матеріалів справи копії всіх первинних документів, які були підставою для відображення таких господарських операцій у бухгалтерському та податковому обліках, а саме:

- копію договору на постачання природного газу №Г- 056/14 від 01.04.2014 року укладеного з ТОВ «Інтер Енерго Трейд»;

- копію додаткової угоди №3 до договору постачання природного газу №Г- 056/14 від 01.04.2014 року від 31.10.2014 року;

- копію акту приймання передачі природного газу №579 від 30.11.2014 року на загальну суму 2 419 148,44 грн.;

- копію договору №2014/Т-ПР-01-45/5 від 31.12.2013 року на розподіл природного газу;

- перелік комерційних вузлів обліку природного газу та газоспожитого обладнання;

- договірні обсяги транспортування природного газу замовника ГРМ на 2014 року;

- розрахунки витрат та втрат природного газу в мережі від 31.12.2013 року;

- акт №ДРГ00005423 наданих послуг з транспортування природного газу газорозподільними мережами від 30.11.2014 року;

- акт приймання-передачі природного газу №2014/Т-ПР-02 45/5 від 30.11.2014 року;

- акт №11-14-О-01к/п-11 наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 30.11.2014 року;

- відомість витрат газу за листопад 2014 року;

- звіт про реалізацію теплової енергії станом на 30.11.2014 року;

- податкові накладні №121 від 12.11.2014 року на загальну суму 300 000,00 грн., №162 від 14.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №184 від 17.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №218 від 19.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №256 від 12.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №281 від 24.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №317 від 26.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №358 від 28.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн.;

- розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної № 365 від 30.11.2014 року та №366 від 30.11.2014 року;

- платіжні доручення №17127 від 29.10.2014 року на загальну суму 361 496,00 грн., №17358 від 31.10.2014 року на загальну суму 297 540,00 грн., №17793 від 12.11.2014 року на загальну суму 300 000,00 грн., №17880 від 14.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №18059 від 17.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №18145 від 19.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №18342 від 21.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №18383 від 24.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №18524 від 26.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн., №18727 від 28.11.2014 року на загальну суму 250 000,00 грн.

Перевіривши зазначену первинну документацію суд приходить до переконання, що позивачем надано всі необхідні первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Крім цього судом встановлено рух активів у процесі здійснення господарської операції, що підтверджується виписками з банку.

Отже, правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Суд зазначає, що первинні документи, якими позивач доводить здійснення господарських операцій з вищезазначеним контрагентом, оформлені належним чином, такі досліджувались під час перевірки, містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій з ТОВ «Інтер Енерго Трейд» і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів. Вказана обставина не спростовується висновками перевірки та не заперечується представником відповідача.

Тобто, позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів вбачається, що договір мав на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки товар (роботи/послуги) був переданий, оплата проведена, договір виконано сторонами в повному обсязі.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент вчинення правочинів підприємства - контрагент позивача був зареєстрований в якості юридичної особи та платника податків, ці факти відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що на момент укладення договору з контрагентом позивач проявив належну обачність, перевіривши необхідні документи контрагента та чи здійснює він господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 177 Податкового кодексу України визначено особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (тобто, у розмірі 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).

Згідно вимог п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

У відповідності до п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

З аналізу вищенаведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що при визначенні фізичною особою-підприємцем, що не перебуває на спрощеній системі оподаткування, об'єкта оподаткування податком на прибуток можуть враховуватися лише документально підтверджені витрати, пов'язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, які включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового кодексу.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання товарів (послуг), місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів, і збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цьогоКодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п. 201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно п. 201.4. ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно п. 201.6. ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку,який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, з урахуванням норм статей 44 та 61 Податкового кодексу України саме на контролюючі органи покладається обов'язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Відносини між учасниками попередніх поставок товарів, робіт, послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між позивачем та його контрагентами.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Як на підставу недійсності правочинів позивача із контрагентом відповідач посилається на інший акт ДПІ складений за наслідками перевірки субєкта господарювання які мав відносини з контрагентом позивача.

Однак, такі посилання судом не приймаються до уваги, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства, пунктом 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановлений законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин спрямований на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, згідно з ч. 2 згаданої статті, є нікчемним.

Частино 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому, носіями протиправного умислу юридичних осіб - сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Суд вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт допущення, на думку податкового органу, суб'єктом господарювання порушень певних встановлених законом правил господарської діяльності, здійснюваної на підставі певного договору, не є безумовною підставою для висновку про укладення такого договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. Юридична відповідальність має здійснюватися на принципі законності, який полягає у тому, що така відповідальність настає за діяння, передбачені законом, та застосовується у спосіб, визначений законом.

Стосовно відповідальності позивача за можливі протиправні дії його контрагентів суд зазначає, що для висновків про наявність порушень податкового законодавства у діях платника податків в обов'язковому порядку необхідно з'ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів (відсутність реєстрації їх як платників ПДВ, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо).

Зокрема, будь-яких доказів щодо обізнаності позивача про фіктивне підприємництво юридичної особи представником відповідача суду не надано.

Таким чином, за переконанням суду, відповідач неправомірно поклав на позивача відповідальність за можливі протиправні дії його контрагентів.

Згідно з приписами ст. 244-2 КАС України, висновки викладені у рішеннях Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

При вирішенні справи судом встановлено, що 31 січня 2011 року Верховним Судом України винесена постанова у справі за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

В рішенні Верховного суду України по цій справі зазначено, що у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року у справі N 21-500во08, від 1 червня 2010 року у справі N 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Суд відхиляє покликання відповідача на порушення контрагентами позивача податкового законодавства, оскільки платник податків не несе і не може нести відповідальності за іншого платника, навіть, якщо вони перебували між собою у господарських взаємовідносинах. Висновки органу ДПС прямо суперечать практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з с.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським судом з прав людини податкових спорів в мотивувальній частині рішення найчастіше застосовується ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Даною статтею гарантується право на мирне володіння своїм майном. У ній, зокрема, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч. даного конкретного спору) позбавлення права отримати податкову вигоду (податковий кредит) розглядається як позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС»АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також: сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між: вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення.

Враховуючи зазначене вище, оскаржені податкові повідомлення-рішенння є незаконними і підлягають скасуванню, відтак позов слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України понесені позивачем судові витрати у виді судового збору.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17, 18, 49, 51, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області №, №, № від 29.05.2015 року.

3.Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Трускавецькурорт» 487 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Кухар Н.А.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2015 року.