Справа № 807/207/13-а
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Київ К/800/10806/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Рецебуринський Ю.Й., Пасічник С.С., провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.06.2014р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, третя особа - Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, третя особа - Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача щодо анулювання реєстрації місця проживання, як тимчасової реєстрації місця проживання, та зобов`язати відповідача відновити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.06.2014р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015р., в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами, просить судові рішення скасувати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 23.09.1998 року була прописана за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї - дружина військовослужбовця ОСОБА_2 , на підставі договору найму житлового приміщення між ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військовою частиною НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 .

Шлюб між позивачем та її чоловіком був розірваний за рішенням суду у 2008 році. За договором найму жилого приміщення №18 від 13.07.2007р. житловий будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі Мукачівського прикордонного загону і квартири у ньому є службовим житлом. Також судами встановлено, що прописка позивача, здійснена у 1998 році, була тимчасовою до 04.09.2000р.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову суди, виходили з того, що відповідач не вчиняв жодних дій щодо скасування реєстрації місця проживання, а в даному випадку мало місце лише завершення терміну дії тимчасової прописки. Крім того суди зазначили, що позивач тривалий час не проживає за вищевказаною адресою, що визнає сама ОСОБА_1 , тому і відсутні підстави для реєстрації її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", який набрав чинності 11.12.2003р., була введена реєстрація особи за місцем проживання або місцем перебування. Статтею 16 цього Закону передбачено, що місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим.

Відповідно до ст. 3 цього Закону реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення відомостей про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси одного житла особи чи адреси спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, військової частини до визначених цим Законом документів та до реєстраційного обліку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб.

Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з безпідставності доводів позивача щодо обов`язку відповідача відновити реєстрацію, оскільки відповідно до ст.118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей визначається постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. № 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями". Організація забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців в органах Державної прикордонної служби України визначається Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженою Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби, від 20.12.2007р. № 1040.

Згідно вимог даного Порядку та Інструкції військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, а за їх відсутності - гуртожитками.

Відповідно до п. 2.22 даної Інструкції підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу.

Таким чином, виходячи з вимог вказаної норми Інструкції, позивач після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у двомісячний термін підлягала виселенню, однак дане питання не ставилось в зв`язку з тим, що вона фактично не проживала у службовому житлі.

Вирішуючи спір, суди зазначили, що позивач фактично хоче визнати за собою право на користування спірним житловим службовим приміщенням, тому відповідачем у такому спорі має бути ІНФОРМАЦІЯ_2 , а такий спір вже був предметом розгляду у суді і судове рішення про відмову ОСОБА_1 у позові набрало законної сили.

На підставі досліджених у справі доказів суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у діях відповідача будь-яких ознак протиправності, оскільки відповідач не вчиняв жодних дій щодо скасування анулювання) реєстрації місця проживання позивача і не мав підстав для відновлення реєстрації місця проживання позивача за вищевказаною адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права, свободи та інтереси. Судами не встановлено, а в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем анулювано реєстрацію місця проживання, а також доказів того, що позивач зверталася із заявою до відповідача про реєстрацію за вищевказаною адресою, якщо на її думку відповідач аналював реєстрацію.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.06.2014р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді Рецебуринський Ю.Й.

Пасічник С.С.