Справа № 395/91/15-а
Суддя: Щенюченко С. В.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 395/91/15-а
Провадження № 2-а/395/21/2015
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ЩЕНЮЧЕНКА С.В.,

при секретареві РУДЕНКО І.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОДНОКОЗА М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 (далі - заявник, позивач, ОСОБА_1, ОСОБА_2.) до Тишківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області (надалі - відповідач, Тишківська сільська рада) про поновлення процесуальних строків звернення з адміністративним позовом про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки, а також про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки, стягнення вихідної допомоги і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшов адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки, а також заява вище вказаних осіб про поновлення ОСОБА_2 процесуальних строків звернення з адміністративним позовом про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки.

За ухвалою судді Новомиргородського районного суду від 22.01.2015 р.:

заяву представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 про поновлення процесуальних строків звернення з адміністративним позовом про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки у справі за адміністративним позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки залишено без задоволення та відмовлено ОСОБА_2 в поновленні пропущеного процесуального строку, встановленого законом;

залишено адміністративну позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради про стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки після звільнення з публічної служби ОСОБА_2 без розгляду;

відмовлено представнику позивача ОСОБА_1 та заявнику ОСОБА_2 у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради про стягнення на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та за затримку трудової книжки.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015 р. апеляційну скаргу позивача було задоволено, ухвалу суду від 22.01.2015 р. скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Посилаючись на ст. ст. 9, 99, 102, 162 КАС України, ст. ст. 116, 117, 235 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з Тишківської сільської ради на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 65 грн. 33 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 82.446 грн. 46 коп. та за затримку трудової книжки в сумі 82.446 грн. 46 коп., а всього стягнути 164.958 грн. 25 коп.

У серпні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла заява про зміну позовних вимог в адміністративному позові представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки.

Посилаючись на ст. ст. 9, 99, 102, 162 КАС України, ст. ст. 116, 117, 235, 239-1 КЗпП України, заявники просять суд стягнути з Тишківської сільської ради на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 65 грн. 33 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 66.228 грн. 69 коп., за затримку трудової книжки в сумі 66.228 грн. 69 коп., моральну шкоду в сумі 132.522 грн. 71 коп., а всього стягнути 265.045 грн. 42 коп.

У жовтні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла заява про збільшення позовних вимог в адміністративному позові представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки та моральної шкоди.

Посилаючись на ст. ст. 9, 99, 102, 162 КАС України, ст. ст. 44, 116, 117, 235, 239-1 КЗпП України, заявники просять суд стягнути з Тишківської сільської ради на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 65 грн. 33 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 66.228 грн. 69 коп., за затримку трудової книжки в сумі 66.228 грн. 69 коп., вихідну допомогу в сумі 4.096 грн. 62 коп., моральну шкоду в сумі 132.522 грн. 71 коп., а всього стягнути 269.142 грн. 04 коп.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, позивач ОСОБА_2 підтримали власні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Заявник ОСОБА_2 додатково пояснила, що вона здала власну трудову книжку під час працевлаштування у сільську раду у листопаді 2002 р. і у подальшому не зверталася до відповідача з вимогою повернути трудову книжку з моменту звільнення з роботи у вересні 2011 р. і до розгляду справи у суді включно.

З 05.09.2011 р. до 31.12.2011 р. перебувала на лікуванні і тому не працювала.

Про звільнення з роботи заявник дізналася 02.11.2011 р., а 07.11.2011 р. - одержала у відповідача копію відповідного розпорядження.

21.09.2011 р. позивач подала заяву про призначення пенсії за віком до Управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області і з вересня 2011 р. по даний час одержує вказану пенсію.

З моменту звільнення з роботи вона офіційно не працевлаштовувалась.

Представник відповідача ОДНОКОЗ М.І. не визнав позов повністю, бо вважає рішення і дії відповідача під час звільнення зі служби, нарахування і виплати розрахункових коштів позивачеві законними і обґрунтованими.

З 05.09.2011 р. ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у Новомиргородській ЦРЛ і тому не працювала. Проте вона тривалий час не подавала до сільської ради листок непрацездатності. Тому він особисто звернувся до лікувального закладу з цього приводу і лише 24.10.2011 р. ОСОБА_2 був виданий первинний листок непрацездатності про її перебування на стаціонарному лікуванні з 05.09.2011 р. по 16.09.2011 р., а 17.09.2011 р. позивач повинна була стати до роботи.

На підставі цього документа заявнику була призначена і виплачена допомога в розмірі 100% за усі 10 днів непрацездатності. Причому перші 5 днів були оплачені сільською радою, а решта 5 днів - за рахунок відповідного фонду соціального страхування.

Із 16.09.2011 р. ОСОБА_2 була призначена пенсія за віком.

Оскільки передбаченого законом 10-річного стажу перебування на державній службі у позивача на момент звільнення не було, її вимога виплати вихідної допомоги є безпідставною.

До того ж у грудні 2011 р. під час перевірки інспектор праці встановив, що сільська рада сплатила розрахункові кошти позивачу на 300 грн. більше, ніж їй належало, бо у червні 2011 р. ОСОБА_2 була надана щорічна відпустка з розрахунку з листопада 2010 р. по листопад 2011 р. Проте відповідач вирішив не стягувати ці кошти з неї у примусовому порядку у зв'язку з перебуванням на пенсії.

З приводу затримки у видачі трудової книжки заявника ОДНОКОЗ М.І. пояснив, що у 2008 р. вона була втрачена попередніми працівниками сільської ради. Оскільки позивач відмовилась придбавати бланк трудової книжки для виготовлення дубліката та з моменту звільнення з роботи у вересні 2011 р. не зверталась до сільської ради з приводу видачі їй дубліката трудової книжки, до цього часу такий дублікат відповідачем не виготовлявся і заявнику не видавався.

Заслухавши вказані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в адміністративному позові повністю із таких міркувань.

За змістом ст. 3 та п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є публічно-правовими, а п. 1 ч. 1 ст. 18 КАС України встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що за постановою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 07.02.2012 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовної заяви до Тишківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, третя особа: ОДНОКОЗ М.І. про поновлення на роботі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 року апеляційна скарга позивача була задоволена частково: постанова Новомиргородського районного суду від 07.02.2012 року була змінена шляхом виключення з мотивувальної частини постанови твердження про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку звернення до суду без поважних причин; в іншій частині постанова залишена без змін.

За ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.11.2014 року касаційна скарга позивача була задоволена частково: постанову Новомиргородського районного суду від 07.02.2012 р. - скасовано, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 р. - залишено без змін.

Як зазначено у рішенні касаційної інстанції, відповідно до ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III), правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю, з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розпорядження про звільнення ОСОБА_2 винесене на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені законом України № 2493-III, тож підстав для його скасування немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Статтею 20 Закону № 2493-III передбачено, що служба в органах місцевого самоврядування, крім загальних підстав, визначених Кодексом законів про працю України, припиняється також на підставі і в порядку, визначених цим законом, зокрема, у разі досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 18 Закону № 2493-III (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) граничний вік перебування на службі в органах місцевого самоврядування становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. Термін перебування на службі в органах місцевого самоврядування може бути продовжено, але не більш як на 5 років за рішенням сільського, селищного, міського голови, голови районної, районної у місті, обласної ради.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 19 листопада 2002 року перебувала на посаді спеціаліста по роботі з неповнолітніми та молоддю в Тишківській сільській раді.

25 серпня 2011 року ОСОБА_2 подала до Тишківської сільської ради заяву про продовження терміну перебування на службі в органах місцевого самоврядування з 1 вересня 2011 року до 1 січня 2013 року. В задоволенні заяви їй відмовлено та повідомлено про припинення перебування на цій службі при досягненні граничного віку (15 вересня 2011 року).

15 вересня 2011 року Головою Тишківської сільської ради винесено розпорядження № 48 про звільнення ОСОБА_2 з посади спеціаліста по роботі з неповнолітніми та молоддю.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності заборонено. Однак, ця норма стосується звільнення лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому не поширюється на правовідносини щодо припинення служби в органах місцевого самоврядування у зв'язку з досягненням граничного віку.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності спірного розпорядження про звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з досягненням нею граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування, як це і передбачено статтею 20 Закону № 2493-III.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, оскільки воно прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки за приписами ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд вважає, що вищевикладені обставини справи є безспірно з'ясованими.

Таким чином, звільнення позивача з роботи відбулося у межах повноважень відповідача та у спосіб, передбачені законом України № 2493-III.

Окрім цього, заявник вважає, що відповідач не виплатив позивачу за один день (15.09.2011 р.) заробітну плату в сумі 65 грн. 33 коп.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України:

ч. 1 - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу

ч. 2 - В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд відкидає обґрунтованість твердження заявника про винуватість відповідача у невиплаті заробітку за останній день її роботи, бо сама ОСОБА_2 підтвердила у судовому засіданні, що з 05.09.2011 р. до 31.12.2011 р. перебувала на лікуванні і тому фактично 15.09.2011 р. не працювала.

До того ж, із пояснень представника відповідача ОДНОКОЗА М.І. витікає, що з 05.09.2011 р. ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у Новомиргородській ЦРЛ і тому не працювала. Проте вона тривалий час не подавала до сільської ради листок непрацездатності. Тому він особисто звернувся до лікувального закладу з цього приводу і лише 24.10.2011 р. ОСОБА_2 був виданий первинний листок непрацездатності про її перебування на стаціонарному лікуванні з 05.09.2011 р. по 16.09.2011 р., а 17.09.2011 р. позивач повинна була стати до роботи, але до роботи так і не приступила у зв'язку зі звільненням через досягнення граничного віку перебування на державній службі.

На підставі цього документа заявнику була призначена і виплачена допомога в розмірі 100% за усі 10 днів непрацездатності. Причому перші 5 днів були оплачені сільською радою, а решта 5 днів - за рахунок відповідного фонду соціального страхування. Із 16.09.2011 р. ОСОБА_2 була призначена пенсія за віком.

До того ж із акта перевірки державним інспектором праці від 01.12.2011 р. вбачається, що у вересні 2011 р. ОСОБА_2 відпрацювала лише 2 робочих дні, а з 05 по 16.09.2011 р. була непрацездатною. Тому її заробіток за ці два робочих дні становив 125,75 грн., а 22.09.2011 р. заробітну плату було перераховано на поточний картковий рахунок позивача.

Із наданих відповідачем копій платіжних документів витікає, що 27.10.2011 р. ОСОБА_2 були перераховані кошти у сумі 319,72 грн. за перебування на лікуванні за рахунок сільської ради, а 07.11.2011 р. - така ж сума була перерахована за рахунок відповідного фонду соціального страхування, тобто за усі 10 днів непрацездатності із 05 по 16.09.2011 р. включно заявнику була надана допомога у передбаченому законом розмірі.

У суді позивач категорично заперечувала факт перебування у щорічній відпустці протягом 2011 р.

Проте із пояснень представника відповідача і наданих ним документів вбачається, що насправді ОСОБА_2 за розпорядженням від 19.05.2011 р. № 31 була надана щорічна відпустка за період з 19.11.2010 р. по 18.11.2011 р. з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 990 грн.

Державним інспектором праці в акті перевірки Тишківської сільської ради від 01.12.2011 р. вказано, що відповідач неправильно зазначив останній день відпустки ОСОБА_2 Проте, навіть за відрахуванням цього дня, на порушення положень ст. 22 Закону України "Про відпустки", хоча позивач вже одержала відпустку повної тривалості до моменту звільнення з роботи, відповідач фактично не провів відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 за 5 днів відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Таким чином, судом безспірно з'ясовано, що вимога позивача про стягнення заробітної плати в сумі 65 грн. 33 коп. за 15.09.2011 р. є безпідставною.

Відповідно приписам ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП):

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У даному випадку позивач в день звільнення не працювала, а вимоги про розрахунок відповідачеві взагалі не пред'являла.

В той же час відповідач був позбавлений можливості своєчасно провести кінцевий розрахунок, бо ОСОБА_2 тривалий час не подавала листок непрацездатності до сільської ради. Коли ж такий листок непрацездатності заявника надійшов до відповідача, належні ОСОБА_2 кошти відразу були перераховані на її особовий рахунок.

За змісту ст. 117 КЗпП вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивач та її представник стверджують, що відповідач не сплатив позивачу гроші за 15.09.2011 р. в сумі 65 грн. 33 коп., а тому, посилаючись на ст. ст. 116, 117 КЗпП, вважають, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку буде становити за період з 15.09.2011 р. по вересень 2015 р. 66.228 грн. 69 коп.

Оскільки у судовому засіданні безспірно з'ясовано, що відповідач не допустив порушень вимог ст. 116 КЗпП і затримки фактичного розрахунку з вини власника або уповноваженого ним органу не відбулося, вказана вимога ОСОБА_2 є також безпідставною.

Позивач та її представник вважають, що при звільненні ОСОБА_2 у зв'язку з виходом на пенсію їй не була виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 4.096 грн. 62 коп.

Як вбачається з положень ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Судом вже зазначалося, що суди апеляційної і касаційної інстанції дійшли висновку стосовно правомірності звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з досягненням нею граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування, як це передбачено статтею 20 Закону № 2493-III.

Тому у даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 44 КЗпП, для стягнення з відповідача вихідної допомоги на користь позивача.

Окрім цього, позивач та її представник, посилаючись на ст. 235 КЗпП, вимагають стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15.09.2011 р. по вересень 2015 р. у сумі 66.228 грн. 69 коп., бо за постановою Новомиргородського районного суду від 13.11.2012 р. розпорядження Тишківського сільського голови за № 48 від 15.09.2011 р. про звільнення ОСОБА_2 було визнано нечинним та скасовано, а заявник з вини відповідача до цього часу не одержала власної трудової книжки.

За приписами Кодексу законів про працю України:

ст. 235 КЗпП - У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

ст. 238 - При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Як витікає з постанови Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 13.11.2012 р., адміністративний позов ОСОБА_2 до сільського голови Тишківської сільської ради ОДНОКОЗА М.І. про поновлення процесуальних строків звернення з адміністративним позовом та визнання нечинним і скасування розпорядження Тишківського сільського голови за № 48 від 15.09.2011 р. було задоволено: поновлено ОСОБА_2 строк звернення до адміністративного суду; розпорядження Тишківського сільського голови Новомиргородського району Кіровоградської області за № 48 від 15.09.2011 р. "Про звільнення спеціаліста по роботі з неповнолітніми та молоддю" ОСОБА_2 визнано нечинним та скасовано.

Постанова не оскаржувалась сторонами в апеляційному порядку і тому набрала законної сили ще в листопаді 2012 р.

У даному випадку ОСОБА_2 з 16.09.2011 р. перебуває на пенсії за віком, у день звільнення з роботи не працювала у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, до сільської ради за трудовою книжкою чи її дублікатом взагалі не зверталася, з моменту звільнення з роботи офіційно не працевлаштовувалась.

Як вже зазначалося судом, суди апеляційної і касаційної інстанції дійшли висновку щодо правомірності звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з досягненням нею граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування, як це передбачено статтею 20 Закону № 2493-III.

Таким чином, неправильне, на думку заявника, формулювання причини звільнення в трудовій книжці фактично не перешкоджало працевлаштуванню ОСОБА_2, а рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи обмежено строком в один рік (ст. ст. 235, 238 КЗпП).

Тому вимога позивача та її представника стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15.09.2011 р. по вересень 2015 р. у сумі 66.228 грн. 69 коп. суперечить як вимогам чинного законодавства, так і встановленим судом обставинам справи.

Згідно приписам п. 4.1 та п. 4.2 ІНСТРУКЦІЇ про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом МІНІСТЕРСТВА ПРАЦІ УКРАЇНИ, МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ УКРАЇНИ, МІНІСТЕРСТВА СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ № 58 від 29.07.1993 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за № 110 (з подальшими змінами), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

У судовому засіданні ОСОБА_2 запевнила суд, що вона здала власну трудову книжку під час працевлаштування у сільську раду у листопаді 2002 р. У подальшому вона не зверталася до відповідача з вимогою повернути трудову книжку з моменту звільнення з роботи у вересні 2011 р. і до розгляду справи у суді включно. З моменту звільнення з роботи вона офіційно не працевлаштовувалась і їй про втрату трудової книжки нічого невідомо.

Згідно поясненням представника відповідача ОДНОКОЗА М.І., трудова книжка заявника начебто була втрачена попередніми працівниками сільської ради у 2008 р.

До того ж з моменту звільнення з роботи у вересні 2011 р. ОСОБА_2 не зверталась до сільської ради з приводу видачі їй дубліката трудової книжки.

Державним інспектором праці в акті перевірки Тишківської сільської ради від 01.12.2011 р. вказано, що зі слів позивача ОСОБА_2 її трудова книжка була втрачена попереднім сільським головою. Проте секретар сільської ради ОСОБА_4 підтвердила, що виявила відсутність трудової книжки ОСОБА_2 у січні 2010 р.

Як витікає з п. 6.1 та п. 6.2 вищенаведеної ІНСТРУКЦІЇ про порядок ведення трудових книжок працівників, якщо трудова книжка працівника загублена підприємством внаслідок стихійного лиха або з інших причин, то йому видається дублікат трудової книжки без стягнення її вартості.

Трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

Оскільки у даному випадку ОСОБА_2 не зверталася до відповідача з вимогою повернути трудову книжку з моменту звільнення з роботи у вересні 2011 р. і до розгляду справи у суді включно, протягом цього періоду офіційно не працевлаштовувалась, з 16.09.2011 р. одержує пенсію за віком, факт вимушеного прогулу відсутній.

Крім того, затримка у видачі трудової книжки відбулася не з вини власника або уповноваженого ним органу.

Як безспірно з'ясовано у судовому засіданні, відповідач після звільнення позивача з роботи під час її тимчасової непрацездатності лише не надіслав ОСОБА_2 поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Оскільки про звільнення з роботи позивач дізналася не пізніше листопада 2011 р., а за трудовою книжкою заявник взагалі не зверталася, передбачені законом підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.09.2011 р. по вересень 2015 р. відсутні.

Позивач та її представник також вважають, що ОСОБА_2 протягом 4-х років з вини відповідача вимушена оббивати судові та правоохоронні органи (так зазначено в позовній заяві у новій редакції). Внаслідок неправомірних дій відповідача, який неправильно її звільнив з роботи, вона втратила нормальні життєві зв'язки з оточуючими її людьми, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Тому заявник морально страждає, погано спить.

Посилаючись на ст. 239-1 КЗпП, власну моральну шкоду ОСОБА_2 оцінює в розмірі 132.522 грн.71 коп.

Відповідно до положень ст. 239-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У даному випадку у судовому засіданні було безспірно встановлено лише два факти порушення відповідачем законних прав позивача, що могли призвести до моральних страждань.

Так, за постановою Новомиргородського районного суду від 13.11.2012 р. було поновлено ОСОБА_2 строк звернення до адміністративного суду, а розпорядження Тишківського сільського голови за № 48 від 15.09.2011 р. "Про звільнення спеціаліста по роботі з неповнолітніми та молоддю" ОСОБА_2 визнано нечинним та скасовано.

Окрім цього, відповідач після звільнення позивача з роботи під час її тимчасової непрацездатності не надіслав ОСОБА_2 поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Проте вищенаведені порушення сільською радою законних прав заявника не призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і не вимагають від заявника додаткових зусиль для організації свого життя, бо звільнення відбулося у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі, позивач одержує пенсію за віком з наступного дня після звільнення з роботи, а за трудовою книжкою до цього часу взагалі жодного разу не зверталася.

Тому передбачені законом підстави для стягнення моральної шкоди у запропонованому розмірі 132.522 грн. 71 коп. відсутні.

До того ж суд вважає, що ймовірні моральні страждання, на які посилається ОСОБА_2, з урахуванням обумовлених раніше судом двох доведених позивачем фактів порушення відповідачем її законних прав, були в достатній мірі відшкодовані внаслідок визнання постановою Новомиргородського районного суду від 13.11.2012 р. нечинним та скасуванням розпорядження Тишківського сільського голови за № 48 від 15.09.2011 р. "Про звільнення спеціаліста по роботі з неповнолітніми та молоддю".

Тому у задоволенні решти позовних вимог також потрібно відмовити за їх недоведеністю.

Під час подання заяви вище вказані позивач та її представник просили суд про поновлення ОСОБА_2 процесуальних строків звернення з адміністративним позовом про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки.

Проте за приписами ст. ст. 235, 238 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а з питання про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Окрім цього, з питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи таке рішення може бути прийнято, але не більш як за один рік (ст. 238 КЗпП).

Згідно рішенню Конституційного суду України у справі № 4-рп/2012 від 22.02.2012 р. за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У даному випадку у судовому засіданні безспірно з'ясовано, що ОСОБА_2 одержала копію розпорядження про звільнення з роботи 07.11.2011 р.

До того ж вона, двічі оспорюючи власне звільнення в місцевому суді у 2011 р. та 2012 р., жодного разу не ставила питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позову повністю за безпідставністю частини позовних вимог та недоведеністю решти, потреби у вирішенні заяви про поновлення ОСОБА_2 процесуальних строків звернення з адміністративним позовом про стягнення коштів, яка фактично викладена у формі частини позовних вимог, у даному випадку немає.

Ураховуючи наведене, у задоволенні позову потрібно відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 2-3, 6, 8-9, 11, 14, 17-18, 51, 71-72, 94, 97-104, 158-163, 167, 185-186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в адміністративному позові представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та самої ОСОБА_2 до Тишківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області про поновлення процесуальних строків звернення з адміністративним позовом про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки, а також про стягнення коштів - заборгованості по заробітній платі у сумі 65 грн. 33 коп., стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 66.228 грн. 69 коп., стягнення середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки у сумі 66.228 грн. 69 коп., стягнення вихідної допомоги у сумі 4.096 грн. 62 коп. і моральної шкоди у сумі 132.522 грн. 71 коп., а всього 269.142 грн. 04 коп. повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів.

У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий:

суддя С. В. Щенюченко

Згідно з оригіналом:

суддя С.ЩЕНЮЧЕНКО