Справа № 816/2225/15
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 р. Справа № 816/2225/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький шкірзавод" на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2015р. по справі № 816/2225/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький шкірзавод"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький шкірзавод" (далі - позивач, ТОВ "Кременчуцький шкірзавод") звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі - відповідач, Кременчуцька ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09 червня 2015 року №1/1494, №/1495.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2015р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач з постановою суду першої інстанції погоджується, вважає її законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу позивача - безпідставною, у зв'язку з чим просить суд апеляційної інстанції залишити скаргу без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 15.10.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із такого.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2014 року, законодавства про збір та облік єдиного соціального внеску за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2014 року.

За результатами перевірки Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів в Полтавській області складено акт перевірки від 26 травня 2015 року №663/16-03-22-01/31847843, згідно з висновками якого встановлено порушення: підпунктів 14.1.36., 14.1.231., 14.1.228., пункту 14.1. статті 14, підпункту 138.1.1. пункту 138.1., пунктів 138.2., 138.4., 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього в розмірі 552071,00 грн.; пунктів 198.1., 198.2., 198.6. статті 198, пункту 201.10. пункту 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 194116,84 грн.

За результатами розгляду заперечень на акт перевірки відповідачем зменшено донараховану позивачу суму податку на прибуток за 2012 рік у розмірі 858,00 грн. та зменшено донараховану суму податку на додану вартість в розмірі 816,75 грн., у тому числі за травень 2012 року - на 233,42 грн., червень 2012 року - на 583,33 грн. і прийнято податкові повідомлення-рішення від 09.06.2015 р. №/1494, яким ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 689016,00 грн., у тому числі 551213,00 грн. - за основним платежем, 137803,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) та №/1495, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 235325,26 грн., у тому числі 188260,21 грн. - за основним платежем, 47065,05 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності позиції податкового органу щодо відсутності доказів реального вчинення господарських операцій позивача, вважаючи, що наявність первинних документів не є достатніми підставами для включення до складу витрат сум по дослідженим контрактам, тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними та обґрунтованими.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Щодо висновку стосовно неправомірності включення до складу витрат сум витрат, які призводять до отримання збиткового фінансового результату, так як зазначена діяльність не спрямована на отримання прибутку, внаслідок чого не відповідає визначенню терміну "господарська діяльність", колегія суддів зазначає, що під господарською діяльністю в ст.3 Господарського кодексу України розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, які мають цінову визначеність. Прибуток суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, та визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та амортизаційних відрахувань (ст.142 ГК України).

Згідно із пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Положеннями п.138.4 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподілених постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом встановлено завищення ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" витрат підприємства, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за перевіряємий період у розмірі 1875270,00 грн., тобто завищено показники за рахунок витрат підприємства, що формували собівартість реалізованих послуг.

Як зазначив позивач, що підтверджується матеріалами справи, основним видом економічної діяльності є переробка шкіри великої рогатої худоби (далі - ВРХ) в шкіряний напівфабрикат вет-блу, в тому числі на давальницьких умовах, що складають 95% всієї переробки. Вартість переробки 1кг макросоленої шкірсировини є договірною для кожного окремого замовника та встановлюється протоколом узгодження ціни. В аналітичному обліку рахунків 701, 703, 901, 903 всього періоду, який перевірявся, доходи позивача від діяльності з переробки шкірсировини перевищують собівартість такої переробки, тобто за 2012-2014 роки у позивача наявний прибуток від переробки власної та давальницької шкірсировини, що базується на показниках податкових декларацій з податку на прибуток підприємства, балансах, звітів про фінансові результати за перевіряємий період, які наявні в матеріалах справи.

Водночас, позивачем застосовується методика формування собівартості переробки шкірсировини як власної, так і давальницької, що відповідає нормам НСБО №16 «Витрати». До собівартості переробки шкірсировини входить вартість сировини (власної), хімічних матеріалів, витрачених при технологічному процесі переробки, заробітна плата, витрати на соціальне страхування виробничого і загальновиробничого персоналу, амортизаційні відрахування виробничого і загальновиробничого обладнання, витрати палива автонавантажувачів та транспортних засобів виробничих і загальновиробничих підрозділів, витрати на поточні ремонти виробничого і загальновиробничого обладнання, витрати на електроенергію, водокористування, водовідведення, природний газ основного та допоміжного виробництв, інші загальновиробничі витрати. Прямі та розподілені витрати складаються за видами переробленої шкірсировини і це значення є собівартістю виробленого власного напівфабрикату чи послуг з давальницької переробки.

Факт отримання, переробки та поставки шкірсировини і напівфабрикату, а також здійснення оплати вартості робіт (послуг) з переробки шкірсировини підтверджується наявними у матеріалах справи договорами, прибутковими ордерами, видатковими накладними, актами приймання-здачі виконаних робіт (наданих послуг) по переробці шкірсировини ВРХ в напівфабрикат, матеріальними звітами, податковими накладними, банківськими виписками.

При цьому, п.134.1 ст.134 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження в Україні та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів (робіт, послуг) та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пп.135.4.1 п.135.4 ст.135 ПК України дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Собівартість реалізованих товарів (робіт, послуг) формується за правилами п. 138.6 та п. 138.8 ст. 138 ПК України, відповідно до яких собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

З аналізу вищенаведеного вбачається, що зазначені унормування не містять обмежень щодо формування собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг), залежно від розміру доходу від реалізації таких товарів (робіт, послуг).

До того ж, вказаними нормами прямо передбачено право платника податку віднести витрати до складу валових витрат за фактом сплати коштів за товари (роботи, послуги), які були придбані для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Отже, чинні норми Податкового кодексу України не забороняють відносити до складу валових витрат підприємства усі витрати, пов'язані з виготовленням товарів (робіт, послуг), та не вимагають віднесення до складу валових витрат лише витрати, здійснення яких пов'язане із отриманням прибутку. Законодавством не визначено обов'язку платника податку здійснювати лише прибуткову господарську діяльність, оскільки характерною ознакою господарської діяльності є її здійснення на власний ризик суб'єкта господарювання, що передбачає неоднозначність наслідків такої діяльності і не виключає її збитковості як періодичної, так і в цілому.

Відтак, позивачем сформовано доходи від реалізації згідно із п.135.4 ПК України, а витрати - відповідно до п.138.8 ПК України, тому порушень п.138.4 ПК України з боку позивача не вбачається.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на те, що як вбачається з матеріалів справи (копії балансів, звіти про фінансові результати, декларації з податку на прибуток підприємства) підприємство позивача є прибутковою організацією. За період, що перевірявся, всі звіти про фінансові результати та декларації про прибуток підприємства по періодах є прибутковими.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, яким документально підтверджено наявність прибутку за перевіряємий період з основного виду діяльності, ураховуючи аналогічну правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену в ухвалах від 30.09.2014р. №К/800/60594/13, від 22.01.2015р. К/800/10719/13.

Надаючи правову оцінку обставинам справи в частині взаємовідносин позивача з контрагентами, колегія суддів зазначає таке.

Підпунктом 138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За приписами п. 138.2. ст.138 цього ж Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Пп.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України передбачено, що не включається до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно із пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

В силу п.198.1. ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Приписами п.198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Положеннями п.201.10 ст.201 ПК України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З огляду на вищезазначені норми, колегія суддів дотримується позиції, що необхідною умовою для віднесення сплачених цін за товари (послуги) до валових витрат та сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Позиція відповідача та суду першої інстанції мотивована тим, що вчинені позивачем операції не мали реального характеру, по деяким операціям із зазначеними контрагентами позивача для перевірки не надано договір купівлі-продажу та сертифікати якості продукції, товарно-транспортних накладних, актів приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, що унеможливлює встановлення походження і транспортування товарів. Контрагенти не звітують про фінансові результати, кількість працюючих встановити неможливо, так як звіт 1 ДФ не подано, кількість персоналу встановити неможливо, підприємство не знаходиться за податковою адресою, провести звірку неможливо.

З цього приводу колегія суддів відзначає, що відсутність товарно-транспортних накладних не може бути єдиною беззаперечною підставою для висновку про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій, оскільки, відповідною транспортною документацією обов'язково має бути підтверджено здійснення послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Посилання податкового органу на відсутність сертифікатів якості підлягають відхиленню, оскільки їх ненадання не є підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару за умови наявності інших документів на підтвердження реальності постачання товарів чи надання послуг, адже сертифікати якості в силу положень ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не є документами первинного бухгалтерського обліку.

Водночас, неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів позивача не є безумовною підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від знаходження його за юридичною адресою, фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум до витрат та податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Враховуючи те, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Як встановлено судом першої інстанції, у позивача в перевіряємому періоді були правові взаємовідносини з ПП "Рідний ліс", ТОВ "Фаворит Індастрі", ТОВ "Азов-Дон", ТОВ "Ватикан-Вікторі", ТОВ "ТД "Імпекс Сталь", ТОВ "Універсал-Союз", ПП "Таір-1", ТОВ "НПК "Вогнемаш", ТОВ "НВП Електроцентр", Фірма "Техномир", ТОВ "НВО "Укрпромсервіс", ПП "Строймонтаж-ЛМЛ".

Під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку витрат і податкового кредиту підлягає перевірці фактичне придбання товару, надання і отримання послуги. У зв'язку із цим апеляційним судом були витребувані у позивача подорожні листи та супровідні документи, пояснення щодо фактичного отримання і транспортування товару, докази прибутковості основної діяльності та відомості про подальший рух товарів, а у відповідача розрахунок грошового зобов'язання з податку на прибуток і податку на додану вартість та додаткові пояснення і докази правомірності спірних рішень.

Позивач надав до справи додаткові докази і пояснення з аналітичними розрахунками, податкову звітність та судові рішення щодо оскарження позивачем рішень відповідача, відповідач надав до справи розрахунки грошових зобов'язань і акт позапланової перевірки позивача, зокрема по ПП «Таір-1» за період: травень 2012р.

Щодо взаємовідносин позивача з ПП «Рідний Ліс», які відбулися на підставі договору поставки №1 від 03.01.2012р. з поставки піддонів дерев'яних, ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" віднесено до складу витрат за перевіряємий період всього 39635,45 грн. По взаємовідносинам з цим контрагентом позивач надав суду копії свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ, свідоцтва про державну реєстрацію, довідку з ЄДРПОУ, договір, податкові накладні, видаткові накладні, прибуткові ордери, рахунки-фактури, банківські виписки, матеріальні звіти по цеху готової продукції, акти, довіреності (т.2 а.с. 85-140, т.3 а.с.166-231).

Як зазначив позивач, фактична передача товару від продавця до покупця здійснювалася у м. Кременчук на підставі видаткових накладних, які містять інформацію про зміст та обсяг господарської операції, печатку, а також підписи особи, що взяла участь у відвантаженні товару на підставі виданих позивачем довіреностей, що підтверджує витяг з журналу реєстрації доручень. Перевезення товару здійснювалося власним транспортом позивача, на підтвердження чого ним надано до справи оборотно-сальдову відомість по рахунку: 10 «Необоротні активи», подорожні листи вантажного автомобіля за маршрутом м.Кременчук.

Рух товарно-матеріальних цінностей підтверджується прибутковими ордерами та матеріальними звітами за відповідні періоди, якими підтверджується як оприбуткування піддонів, так їх подальша реалізація іншим контрагентам разом із напівфабрикатами позивача власними та давальницькими, зокрема ТОВ «Колос-К», ТОВ «Голден-Снек», ТОВ «Воскресіння У», ТОВ «Укртан», ТОВ «Глорія». Оплату піддонів позивач здійснював на підставі наявних у матеріалах справи рахунків-фактур ПП «Рідний Ліс», що підтверджується копіями банківських виписок

Дослідивши вказані докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, вони підтверджують фактичне здійснення господарської операції між ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" та ПП «Рідний Ліс».

Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції, що наявність в окремих видаткових накладних недоліків в оформленні унеможливлює встановлення походження товарів, оскільки дефекти оформлення накладних не є суттєвими недоліками з точки зору повноти та достовірності відтворення змісту господарської операції і не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів.

По взаємовідносинам з ТОВ "Фаворит Індастрі" (ТОВ «Торговий дім «Глобалхім») щодо поставки за договором №1544 від 06.12.2013р. соди кальцинованої марки Б, яка використовується позивачем у процесі переробки шкір ВРХ в напівфабрикат вет-блу, ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" включено до складу витрат операційної діяльності 76834,34 грн., на підтвердження здійснення якої суду надані видаткові накладні, податкові накладні, ТТН, прибуткові ордери складу, матеріальні звіти по зольно-дубильному цеху, рахунки-фактури постачальника, замовлення, лімітно-забірні карти, банківські виписки, подорожні листи вантажного автомобіля (т.2 а.с.75-84, т.3 а.с.232-249, т.4 а.с.1-36).

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності транспортування товару в зв'язку з відсутністю товарно-транспортних накладних не відповідають обставинам справи і встановленим відповідачем в акті перевірки обставинам, що до перевірки надано товарно-транспортну накладну № Р1316 від 18.12.2013р., водій ОСОБА_1, пункт навантаження м. Київ, Столичне шосе, 96, пункт розвантаження м.Кременчук, вул.Леонова, 1, вантаж: сода кальцинована марки Б, 9,6 тонн на загальну суму з ПДВ 29000грн. (т.1 а.с.41, 42).

Зауваження суду першої інстанції, що на уточнюючі запитання, яким чином здійснювалося транспортування, приймання придбаного товару представники позивача вмотивованої відповіді не надали, спростовуються матеріалами справи, які містять видаткові накладні, прибуткові ордери та ТТН (т.2 а.с.81).

В той же час, судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження транспортування товару та реальності господарської операції позивач надав товарно-транспортну накладну від 18.12.2013р. №Р1316, /том ІІ, а.с. 81/ автопідприємством зазначено ДП "ЗЗБВ "ТВД "ОДЕБП". Згідно відповіді УМВС України в Полтавській області УДАІ від 13.07.2015р. №11/93746, транспортний засіб, який вказано у ТТН від 18.12.2013р. належить ОСОБА_2 /том V, а.с. 43/. Водієм ДП "ЗЗБВ "ТВД "ОДЕБП" зазначено ОСОБА_1 /том ІІ, а.с. 81/.

За висновком суду першої інстанції, який надав перевагу доводам відповідача, відсутність відповідно до звітності за формою 1-ДФ за 4 квартал 2013 року власниці авто ОСОБА_2 серед працівників, яким виплачено доходи, свідчить про не підтвердження транспортування соди позивачу по справі.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки відсутність оплати власниці авто автопідприємством, яке експлуатувало авто, ні при яких обставинах не спростовує факт транспортування соди позивачу, що підтверджений належним чином оформленою ТТН, ураховуючи те, що законодавець не ставить факт транспортування товару в залежність від факту розрахунків між перевізником і власником транспортного засобу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає документально підтвердженим здійснення господарської операції між ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" та ТОВ "Фаворит Індастрі" (ТОВ «Торговий дім «Глобалхім») з постачання соди кальцинованої та правомірне формування витрат позивачем з цієї операції.

ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" також мало взаємовідносини з ТОВ "Азов-Дон" на підставі договору купівлі-продажу №170501 від 17.05.2012р. щодо поставки плити РХТД, шлангу, насосу, запасних частин і комплектуючих, необхідних для транспортного та ремонтно-механічних цехів, по яких до складу витрат віднесено суму 18575,51грн.

На підтвердження виконання умов наведеного договору позивачем надано суду: видаткові і податкові накладні, рахунки-фактури контрагента, виписки по особовому рахунку, прибуткові ордери, вимоги транспортного цеху, замовлення, штатний розпис, оборотно-сальдова відомість (т.2 а.с.61-74, т.3 а.с.66-83, 151-165).

Висновок податкового органу, з яким погодився суд першої інстанції, що операції між вказаними контрагентами не мали реального характеру базується, зокрема, на відсутності актів приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки п.1.1 договору купівлі-продажу №170501 від 17.05.2012р. передбачено, що покупець отримує товар за накладними, складання сторонами додатково актів приймання-передачі ТМЦ укладеним правочином не передбачено. Відступлення ж сторін від умов правочину щодо транспортування товару не самовивозом, а через відділення «Нова пошта» не є порушенням позивачем податкової дисципліни. Позивач зауважив, що транспортну декларацію "Нова Пошта" за 2012 рік ним не збережено, однак в таких деклараціях «Нова пошта» відсутня конкретизація найменування товару, що доставляється, натомість це не може вплинути на податкові зобов'язання покупця за наявності інших наданих до справи доказів руху ТМЦ.

З огляд у на викладене, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо використання товару, отриманого від ТОВ "Азов-Дон" у власній господарській діяльності та правомірність формування витрат за цією операцією.

Відносно взаємовідносин з ТОВ "Ватикан-Вікторі" за договором постачання №12 від 11.05.2012р., предметом якого є постачання устаткування: теплотехнічне обладнання, сантехнічне обладнання та фітинги, будівельні матеріали, матеріалами справи підтверджується, що вони постачалися для парно-силового цеху позивача.

В підтвердження правомірності віднесення до складу витрат суми 11551,47грн. та формування податкового кредиту за цією операцією, позивачем надано суду наступні документи: договір, податкові і видаткові накладні, прибуткові ордери, рахунки-фактури, банківські виписки, подорожні листи вантажного автомобіля, замовлення на виконання робіт, матеріальні звіти, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей (т.2 а.с.39-60, т.3 а.с.84-105).

Щодо зауважень суду першої інстанції на відсутність актів приймання-передачі товару, то відступлення сторін від умов договору щодо їх складання не вказує на порушення позивачем податкової дисципліни за умови наявності у справі видаткових накладних, що підтверджують передання товару, обов'язкове дублювання яких актами законодавцем не передбачено.

З урахуванням того, що позивач довів використання цього товару у власній господарській діяльності, колегія суддів вважає відсутнім з боку позивача порушення п.п.138.2, 139.1.9 ПК України по операціям з ТОВ "Ватикан-Вікторі".

ТОВ "Імпекс Сталь" у перевіряємий період здійснював позивачу поставку матеріалів (стального кругу в асортименті) для проведення ремонтних робіт виробничого обладнання на підставі господарських домовленостей згідно наданих до матеріалів справи рахунків-фактур, банківських виписок, податкових та видаткових накладних, прибуткових ордерів, подорожніх листів, вимог транспортного цеху, матеріальних звітів про списання цінностей по цьому цеху, замовлень, що підтверджують рух отриманих позивачем ТМЦ (т.2 а.с.28-38, т.3 а.с.106-117).

Твердження відповідача, що в видаткових накладних не зазначена посада та прізвище представника від постачальника, відсутня печатка отримувача, спростовується наявними у справі видатковими накладними, що містять усі необхідні реквізити (т.2 а.с.31, 33, 35).

На думку відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, відсутність договору купівлі-продажу у письмовій формі, ТТН та сертифікатів якості продукції унеможливлює встановлення походження товарів.

Колегія суддів не погоджується із таким твердженням з огляду на положення ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений в будь-якій формі, в тому числі, усній, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно із ч.1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Втім, до договорів постачання та купівлі - продажу законодавством не встановлено обов'язкової письмової форми.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що укладаючи договори на поставку в усній формі, позивач діяв в межах чинного законодавства, а відсутність інших документів не впливає на можливість встановлення походження товарів, тому позивач правомірно відніс до складу собівартості придбаних товарів суму в розмірі 8063,95грн. по операціях з ТОВ "Імпекс Сталь".

ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" також співпрацював із ТОВ "Універсал Союз", що на підставі договору №2 від 04.05.2012р. поставляв матеріали (кисень в балонах 6м3) для проведення зварювальних робіт ремонтно-механічним цехом, доставка товару здійснюється постачальником (п.3.1 договору). Матеріали позивач в повному обсязі отримав і оплатив. У підтвердження здійснення вказаної господарської операції позивач надав до справи: договір, специфікації, видаткові та податкові накладні, прибуткові ордери, рахунки та банківські виписки, подорожні листи, вимоги ремонтного цеху, замовлення, матеріальні звіти про списання цінностей, що відображають оприбуткування товару, рух ТМЦ (т.1 а.с.237-250, т.2 а.с.1-27, т.3 а.с.118-150).

Колегія суддів відзначає, що окремі недоліки в оформленні податкових накладних, як то зазначення «старої» адреси продавця, яку він змінив лише кілька днів потому, що вказує на звичайну описку і необачність бухгалтера, який міг забути або ще не знати про перереєстрацію місцезнаходження товариства, що не може позбавляти цю накладну юридичної сили та доказовості з огляду на наявність у справі інших доказів вчинення сторонами господарської операції.

При цьому, видаткові накладні дозволяють ідентифікувати господарські операції, які вони опосередковують та осіб, що їх підписали, що спростовує висновки суду першої інстанції.

Відтак, судова колегія вважає, що за цією операцією позивач правомірно сформував витрати та податковий кредит у сумі 5000 грн.

По операціям з ПП "Таір-1" щодо придбання у ІІ кварталі 2012 році витратних матеріалів загальновиробничих потреб за усним договором постачання, ТОВ "Кременчуцький шкірзавод", що транспортував ці матеріали, місцем поставки яких є м.Кременчук, надано суду: видаткові та податкові накладні, прибуткові ордери, банківські виписки, витяг з журналу виданих довіреностей, подорожні листи по м.Кременчук, матеріальні звіти паро-силового, ремонтно-механічного, зольно-дубильного цехів та цеху готової продукції і їх замовлення, що підтверджують рух ТМЦ (т.1 а.с.146-160, т.4 а.с.142-171).

Втім, суд першої інстанції зазначив, що товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача і підтвердженням транспортування придбаного товару, однак її не надано. На це колегія суддів зауважує, що відсутність ТТН не спростовує факт придбання товару, підтвердженого вище наведеними доказами.

Окрім того, відносини позивача з ПП "Таір-1" у перевіряємому періоді (2012 рік) вже були предметом розгляду у справі №816/4052/14, в якій суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про реальність господарських операцій позивача, підтверджених доказами та протиправність податкових повідомлень-рішень відповідача, які були скасовані.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.01.2015р. К/800/2119/15 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Кременчуцької ОДПІ.

В силу положень ст. 255 КАС України, зазначені рішення набрали законної сили та є обов'язковими до виконання, а для суду апеляційної інстанції у даній справі, обставини, що ними встановлені, - такими, що не потребують доказування в розумінні ч.1 ст 72 КАС України.

Інші зауваження відповідача не впливають на висновки судової колегії щодо правомірності віднесення до складу витрат за цією операцією (2460,74грн.) у зв'язку із відсутністю порушень позивачем податкової дисципліни.

Позивач по стосункам із ТОВ "НПК Вогнемаш" з придбання кисню, до складу витрат яким віднесено 500 грн., надав суду наступні документи: договір №4 від 01.11.2011р., податкову накладну, видаткову накладну, що містить печатку і підпис отримувача, прибутковий ордер, банківську виписку, замовлення та матеріальний звіт про використання товару ремонтно-механічним цехом (т.1 а.с.232-236).

Висновок суду першої інстанції, що видаткова накладна від 20.04.2012 р. №20/04 не дає суду змоги встановити посаду, прізвище особи, яка отримувала товар, колегія суддів вважає передчасним, адже прибутковий ордер містить посилання на довіреність №176 від 20.04.2012р., а журнал реєстрації доручень підтверджує отримання цієї довіреності контрагенту працівником позивача ОСОБА_3 (т.4 а.с.176).

Водночас, окремі недоліки в складанні видаткової накладної не можуть бути доказом відсутності реального здійснення господарської операції, оскільки не перешкоджають встановленню її змісту, що унеможливлює виключення цього документу з кола доказів, які підтверджують правомірність формування позивачем витрат.

Отже, наведені обставини, не можуть бути підставою для висновку про порушення позивачем п.п.138.2, 139.1.9 ПК України, за наявності наданих позивачем до справи документів, що відображають рух ТМЦ, з огляду на що колегія суддів вважає оскаржувані рішення відповідача в цій частині необґрунтованими.

Електротовари позивач придбавав у ТОВ "НВП Електроцентр" за потреби згідно усної домовленості та відобразив витрати в сумі 1768,25 грн. Підтверджують господарські операції наявні в матеріалах справи рахунки-фактури, видаткові та податкові накладні, банківські виписки, прибуткові ордери, матеріальні звіти електроцеху, копії замовлень, вимоги щодо електротоварів (т.1 а.с.204-231, т.4 а.с.37-85).

З огляду на викладене, колегія суддів знаходить доводи позивача в цій частині позовних вимог обґрунтованими, а твердження відповідача і висновки суду першої інстанції невмотивованими з урахуванням вище наведеної правової позиції судової колегії.

По ТОВ "Фірма Техномир" (м.Кременчук), у якого придбано матеріали для технічного обслуговування виробничих транспортних засобів та поточного ремонту виробничого обладнання - рідину гальмівну і маслянку, позивач відніс до складу витрат 268 грн. Доводячи реальність цієї операції, позивач надав суду рахунки-фактури, банківські виписки, податкові та видаткові накладні, які містять печатку, прибуткові ордери, вимоги та матеріальні звіти транспортного, ремонтно-механічного цехів, подорожні листи, акти списання матеріалів, копії замовлень (т.1 а.с.186-198, т.4 а.с.86-101).

Надаючи оцінку цій операції, відповідач, з яким погодився суд першої інстанції, виходив передусім із оцінки діяльності контрагента платника податку, зазначаючи, що залишкова вартість ОЗ згідно балансу за 2013 рік 9511тис.грн, середньооблікова кількість працюючих 37 осіб згідно балансу за 2013 рік, провести звірку неможливо. Однак відповідачем не спростовано, а судом не надано оцінки вищезазначеним доказам і доводам позивача про використання цього товару у власній господарській діяльності та й вартість основних засобів і кількість працівників контрагента позивача цілковито дозволяли останньому вчиняти спірну операцію, що не було враховано відповідачем під час здійснення перевірки та прийняття оскаржуваних рішень.

За висновком суду першої інстанції, досліджені в судовому засіданні видаткові накладні /том І, а.с. 189, 191, 193/ не дають суду змоги встановити посаду, прізвище особи, яка отримувала товар, а також її приналежність до підприємства позивача, оскільки у видаткових накладних відсутні прізвища, ім'я, по-батькові особи, що отримала товар, її посада, дата та номер довіреності на отримання товару.

У той же час, судова колегія звертає увагу на те, що прибуткові ордери /том І, а.с. 190, 192, 194/ містять посилання на довіреність, згідно якої отримано цей товар, а том 4 справи містить журнал реєстрації доручень, відповідно до відомостей якого довіреності №№439, 699, 832 позивач видавав саме Михайловій (т.4 а.с.187, 198, 204). Відсутність же письмового договору не впливає на податкові зобов'язання позивача.

З огляду на наведене колегія суддів вважає позовні вимоги в цій частині доведеними.

ТОВ "НВО Укрпромсервіс" поставляло позивачу комплектуючі (шнур губчастий), у підтвердження чого матеріали справи містять: видаткові та податкові накладні, прибуткові ордери, банківські виписки (т.1 а.с.161-187), а також рахунки-фактури, матеріальні звіти ремонтно-механічного цеху, копії замовлень, вимог РМЦ (т.4 а.с.102-141). За вказаними відносинами позивач у 4кв. 2012р. відніс до витрат 19000 грн., що колегія суддів вважає обґрунтованим з огляду на доведеність руху активів.

Щодо зауваження відповідача на те, що в наданих видаткових накладних у графі від постачальника: посада та підпис не зазначені, колегія суддів, дослідивши ці документи, зазначає, що у всіх 6 накладних наявні підписи директора постачальника, і лише у 2 не зазначено посаду директора, що не спростовує здійснення господарської операції.

Висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості доводів відповідача про відсутність станом на дату проведення перевірки договору не може підміняти обов'язок суб'єкта владних повноважень довести правомірність прийнятих рішень, які оскаржуються, з огляду також на наявність у справі рахунків-фактур та банківський виписок, що підтверджують досягнення домовленості сторін усного правочину.

Позивач по відносинам з ПП "Інтер-Альфа", у якого придбавав напівфабрикат вет-блу зі шкіри ВРХ згідно договору №29/11 від 29.11.2012р., відніс до складу витрат та податкового кредиту 699491,63грн. Обґрунтовуючи правомірність зазначеного, позивач надав до справи: договори, видаткові та податкові накладні, видаткові накладні на тару, довіреності, витяг з журналу виданих довіреностей, акти приймання-передачі напівфабрикату вет-блу, прибуткові ордери, акти приймання-передачі шкірсировини для обробки на давальницькій основі, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), банківські виписки (т.2 а.с.141-227, 229-251).

ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" зазначає, що співпрацює з цим контрагентом з 2007 року на підставі договору №6/3 на переробку давальницької шкірсировини від 06.03.2007р., зокрема на давальницьких умовах, доставка відбувалася транспортом замовника, пакування вет-блу здійснюється на піддони дерев'яні із застосуванням допоміжних матеріалів: стрічки, плівки, скоб, після переробки шкір, напівфабрикат залишався на складах позивача, що узгоджується із п.2.2 вказаного договору (т.2 а.с.220, 221), тому його транспортування не вимагалося.

За таких обставин, позивач придбав у ПП "Інтер-Альфа" товар, що є результатом переробки позивача, тому сертифікати якості і ветеринарні свідоцтва позивачу не потрібні для встановлення якості товару та не є визначальними для висновку про реальність операцій.

При цьому, відповідачем не було виявлено, а судом першої інстанції не встановлено невідповідність оформлених за вказаними операціями первинних документів та договору вимогам законодавства, контролюючий орган не довів існування протиправної узгодженості дій позивача і контрагента, направлених на неправомірне отримання податкової вигоди. На запит відповідача, Вознесеньскій ОДПІ ПП "Інтер-Альфа" надано письмові пояснення від 05.05.2015р. стосовно взаємовідносин з позивачем, що є у справі.

Апелянт також надав до справи ухвалу Вищого адміністративного суду України від 04.06.2014р. №К/9991/79602/12, якою касаційну скаргу відповідача відхилено, рішення судів попередніх інстанцій у справі №2а-1670/5076/12 залишено без змін. Зазначена справа стосується постачання ТОВ «Грант» позивачу шкірного напівфабрикату, оформлення вказаної операції здійснювалося аналогічно цієї справи. У справі судами визнано реальність придбання позивачем товару та використання його у власній господарській діяльності, зокрема подальший продаж. За висновками касаційного суду в основу оспорюваних донарахувань податковим органом покладено аналіз фінансово-господарських правовідносин між постачальниками по ланцюгу, що не може слугувати свідченням безтоварності операцій.

Щодо підтвердження наявності у позивача достатніх виробничих потужностей і персоналу для здійснення господарської діяльності судова колегія, окрім іншого, враховує дані, що містяться у наданому апелянтом протоколі обшуку від 13.08.2015р., проведеного за участю працівників позивача і відповідача.

Відтак, доводи відповідача не приймаються колегією суддів з огляду на підтвердженість матеріалами справи правомірності формування позивачем витрат та податкового кредиту за вказаною операцією.

Між ПП "Строймонтаж-ЛМЛ" та ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" був укладений договір №12 від 15.05.2012р., предметом якого є виконання робіт з укладки бетонного покриття на території позивача, за які останнім здійснено передплату, а суму податку на додану вартість в розмірі 18520,50грн. віднесено до податкового кредиту на підставі податкової накладної контрагента (т.1 а.с.199-203). До витрат цю суму позивач не відносив, бо виконання робіт ще не проведено, що відповідає правилам ведення обліку.

Суд першої інстанції зазначив, що ТОВ "Кременчуцький шкірзавод" має право на повернення суми попередньої оплати за невиконані роботи, а включення суми ПДВ до складу податкового кредиту по попередній оплаті, яка може бути повернута позивачу у зв'язку з невиконанням контрагентом своїх зобов'язань, є неправомірним.

З даного приводу колегія суддів зауважує, що висновки суду першої інстанції є помилковими та суперечать унормуванням п.198.2 ст.198 ПК України щодо права платника віднести суму передплати до податкового кредиту за першою подією - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг.

На думку контролюючого органу, оскільки у ланцюгу постачання вищезазначеного підприємства є підприємства, що знаходяться у різних регіонах, ПП "Строймонтаж-ЛМЛ" не мало на меті здійснювати послуги з укладки бетону. Наведені доводи ґрунтуються на припущеннях, тому не приймаються судовою колегією до уваги.

Враховуючи викладене, всупереч вимог ч. 2 ст.71 КАС України, податковим органом не доведено існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат. Здійснення господарської діяльності контрагентами не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов'язок суб'єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента.

Також судова колегія відзначає, що позивачем шляхом безготівкових розрахунків весь отриманий товар оплачено, що підтверджує і відповідач, суттєвих недоліків в оформленні податкових накладних позивача виявлено не було, видаткові накладні відображають необхідні відомості опосередкованих ними операцій і оформлені відповідно до п.2.1 р.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», позивач прийняв та оприбуткував товар відповідно до п.3.6 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, що затверджені Наказом Мінфін України від 10.01.2007р. №2, у необхідних випадках позивач транспортував товар відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Мінтранспорту в Україні від 14.10.1997р. №363.

Судом апеляційної інстанції враховуються надані позивачем до справи додаткові документи за перевіряємий період: договори позивача з ТОВ «Нова Пошта-Центр» та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), наказ про прийняття на роботу водія та його пояснення щодо транспортування товару позивачу, подорожні листи вантажного автомобіля за відповідними маршрутами слідування та докази подальшої реалізації вет-блу контрагентам, зокрема на експорт.

В ході судового розгляду факту узгодженості дій позивача з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод чи його обізнаності позивача з такими діями контрагента відповідачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність реальності господарських відносин позивача з вказаними контрагентами за перевіряємий період не відповідає висновку судів, викладеному в рішеннях, що набрали законної сили.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що операції позивача у перевіряємому періоді із вище зазначеними контрагентами, мали реальний характер, підтверджені належними та допустимими первинними документами, на підставі яких відбувся рух активів у процесі господарської діяльності, контрагенти позивача на час здійснення операцій мали спеціальну податкову правосуб'єктність, а також наявний безумовний зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю позивача, що має відповідні умови для результатів господарської і економічної діяльності.

Відтак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в ході судового розгляду відповідач, як суб'єкт владних повноважень, повністю довів правомірність прийнятих ним рішень.

Отже, зазначене свідчить про недоведеність відповідачем порушення позивачем норм Податкового кодексу України, що дає підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Правова позиція суду апеляційної інстанції відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 14.10.2014р. у справі №21-318а14, а також Вищого адміністративного суду України, наведеній в ухвалах від 02.06.2015р. № К/800/6388/15, від 22.01.2015р. №К/800/10719, від 07.09.2015р. №К/800/27341/14 тощо.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова суду першої інстанції прийнята при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нової - про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 202, ч. 2 ст. 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький шкірзавод" задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2015р. по справі № 816/2225/15 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кременчуцький шкірзавод" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення - рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 09 червня 2015 року №1/1494, №/1495.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.
Повний текст постанови виготовлений 20.10.2015 р.