Справа № 808/4924/14
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2015 р. м.Київ К/800/27850/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Серп і молот» на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року у справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Серп і молот» про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Серп і молот», у якому просило стягнути суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 21013,66 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідачем, в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не виконано нормативу робочих місць з працевлаштування інвалідів.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року задоволено апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів; постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року скасовано; позов задоволено; стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Серп і молот» на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 21013,66 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Сільськогосподарський виробничий кооператив «Серп і молот» звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 року, залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2014 року.

У касаційній скарзі скаржник зазначає про вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо працевлаштування інвалідів: в штатному розкладі виділено та створено робочі місця для працевлаштування інвалідів, розміщено відповідну об'яву на дошці оголошень біля будівлі кооперативу, надано до державної служби зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів у вигляді звіту форми 3-ПН, надано звіт до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у вигляді звіту форми 10-ПІ. Крім того, зазначає, що Закон України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року №803-ХІІ, на який посилався апеляційний суд, втратив чинність з 01 січня 2013 року у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067- VІ.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до наданого відповідачем Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою 10-ПІ середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Серп і молот» у 2013 році становила 81 особу, з них середньооблікова чисельність інвалідів - штатних працівників у підприємства - 1 особа, чисельність інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становила 3 особи.

Відповідно до листа Приморського районного центру зайнятості від 10 червня 2014 року №548 СВК «Серп і молот» протягом періоду з грудня 2012 року по грудень 2013 року надали 1 вакансію для працевлаштування інваліда згідно звіту за формою 3-ПН (посада сторожа) від 19 березня 2013 року (зареєстрований в центрі зайнятості 16 квітня 2013 року). Направлення на вакансію було видано 12 особам з інвалідністю, проте всі відмовились від пропозиції роботи.

Фонд соціального захисту інвалідів у розрахунку ціни позову визначив суму адміністративно-господарських санкцій у розмірі 20151,24 грн. (з рахуванням сплати 14 квітня 2014 року 24150 грн.) та пеню в сумі 862,42 грн. Загальна сума заборгованості склала 21013,66 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, встановлених ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», вжиття ним заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та відсутності підстав для застосування до підприємства адміністративно-господарських санкцій.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги виходив із невжиття відповідачем необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання, невиконанням у повному обсязі обов'язку по інформуванню щодо утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, оскільки звіти за формою №3-ПН до центру зайнятості подавались не щомісяця.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору суди неповно встановили обставини справи та не надали належної оцінки у сукупності всім обставинам та доказам, що містяться у справі та мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 ст.20 цього Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (ч.2 ст.20 Закону).

Діючим законодавством встановлюється обов'язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів.

При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч.3 ст.18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст.18-1 Закону пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

При розгляді справи як суд першої, так і суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, виходили із необхідності з'ясування обставин виконання відповідачем обов'язку з утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів з урахуванням додержання вимог зі щомісячного подання до центру зайнятості звітів за формою №3-ПН, що випливало із положень ч.4 ст.20 Закону України від 01 березня 1991 року №803-ХІІ «Про зайнятість населення».

Разом з цим, судами не враховано, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 05 липня 2012 року №5067-VІ «Про зайнятість населення», а Закон України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року №803-ХІІ втратив чинність.

Закон №5067-VІ по-іншому, ніж Закон №803-ХІІ, врегулював порядок участі роботодавців у забезпеченні зайнятості населення, зокрема у сприянні працевлаштуванню інвалідів.

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у 2013 році, тобто в період дії Закону №5067-VІ, однак суди попередніх інстанцій обставини справи з урахуванням нового закону не перевіряли, в тому числі і щодо черговості та строків подачі звітів за формою № 3-ПН.

У відповідності з ч.1 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами порушені вимоги щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду суду слід врахувати вищенаведене, прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Серп і молот» задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2014 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2015 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді