Справа № 804/7392/15
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

804/7392/15

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

08 жовтня 2015 року

справа № 804/7392/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Нагорної Л.М. Юхименка О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 року у справі № 804/7392/15 за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Селянського (фермерського) господарства «Людмила» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ :

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що несплата адміністративно-господарських санкцій до Фонду соціального захисту інвалідів завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити інвалідам необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та винести нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також, заявник апеляційної скарги зазначив, що Відповідач не звільняється від обов'язку сплачувати штрафні санкції до відділення фонду на підставі ст.20 Закону України №875-XII, оскільки зазначена норма не ставить відповідний обов'язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем були вжиті всі залежні від нього заходи по працевлаштуванню інвалідів, у зв’язку з чим відсутні підстави для стягнення з нього адміністративно-господарських санкцій та пені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст..17 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів” підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда

За змістом статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” вбачається, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у відповідності до нормативу, Відповідач створив місця для працевлаштування інвалідів на підприємстві у кількості 1 одиниця, з яких 0 місць були зайняті інвалідами, а 1 залишалось незайнятим.

Тобто, в даному випадку, Відповідачем було виконано вимоги приписів Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, щодо створення нормативу робочих місць для інвалідів.

Однак, згідно з частиною 3 статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України “Про зайнятість населення”, роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Частиною 3 статті 18-1 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Отже, приписами чинного законодавства встановлено, що до обов’язків підприємства пов’язаних з працевлаштуванням інвалідів входить не тільки створення робочих місць для інвалідів, але і інформування держави про наявність таких місць шляхом подання щорічної звітності до Фонду соціального захисту інвалідів та інформування про попит на робочу силу районного центру зайнятості.

При цьому, частиною 1 статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється відповідно до Закону, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Водночас, частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Зазначена позиція також кореспондується з позицією Верховного Суду України, яка відображена у постанові від 28.05.2013 року, положення якої за приписами ст.244-2 КАС України є обов’язковою для всіх суб’єктів владних повноважень та для всіх судів України.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 05.02.2015 року підприємством було подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, в якому Відповідачем було самостійно визначено, що на підприємстві у 2014 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 16 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складає 0 осіб, загальна кількість місць створених відповідно до ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів” становить 1 одиниця.

Також, Селянським (фермерським) господарством «Людмила» до Софіївського районного центру зайнятості протягом 2014 року подавалися звіти форми 3-ПН про попит на робочу силу від 01.12.2014 року, від 01.11.2014 року, від 01.10.2014, від 01.09.2014 року, від 01.08.2014 року, від 01.07.2014 року, 01.06.2014 року, від 01.05.2014 року, від 01.04.2014 року, від 01.03.2014 року, від 01.02.2014 року, від 01.01.2014 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що до обов'язків підприємства відноситься створення робочих місць для інвалідів, яке не супроводжується його обов'язком самостійно підбирати та працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, оскільки такий обов'язок покладено на фонд соціального страхування інвалідів та Державну службу зайнятості. До обов'язків підприємств відноситься інформування Фонду соціального захисту інвалідів шляхом подання щорічної звітності та районного центру зайнятості шляхом подання щомісячної звітності.

В даному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, Відповідач належним чином інформував Фонд соціального захисту інвалідів шляхом подання щорічної звітності та районний центр зайнятості шляхом подання щомісячної звітності, що підтверджується вищенаведеними фактами.

Отже, Відповідач у 2014 році здійснив всіх залежних від нього заходів по працевлаштуванню інвалідів на створені ним вакантні робочі місця, а саме, він інформував державу про створені ним робочі місця для працевлаштування інвалідів шляхом надання щомісячної звітності, що свідчить про відсутність протиправного характеру в його діях.

Керуючись ст. 195, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 200, ст. 206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2015 року у справі № 804/7392/15 – залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій сторонам, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Л.М. Нагорна

Суддя: О.В. Юхименко