Справа № 813/4430/14
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року Справа № 876/8260/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Яворського І.О., Сапіги В.П.

за участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розлянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 12.05.2015 року №, яким збільшено грошове зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 6929,00 грн., в т.ч.: за основним платежем - 5543,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1386,00 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 12.05.2014р. №.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що між позивачем та ТзОВ «АРС Трейд» укладено договір поставки, відповідно до умов якого ТзОВ «АРС Трейд» здійснювало позивачу поставку товарів. Реальність здійснення господарських операцій фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з його контрагентом - ТзОВ «АРС Трейд» підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: викаткою накланою, податковою накладною, платіжними дорученнями. Використання позивачем у господарській діяльності отриманих від ТзОВ «АРС Трейд» товарів, а саме під час проведення поточних та капітальних ремонтних робіт житлових робіт у м. Городку, підтверджується копіями: матеріального звіту за 2011 рік, договорами підряду, довідками про вартість виконаних робіт за травень 2011 року.

Судом першої інстанції враховано, що постановою від 22.10.2012 року закрито кримінальну справу №41/0279 в частині пред'явленого обвинувачення ОСОБА_3 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.5 ст.27 ч.2 ст.205 КК України. Відповідно до вказаної постанови створення ОСОБА_3 або іншими особами ТзОВ «АРС Трейд» із злочинною метою об'єктивно не підтверджується.

Крім того, в період здійснення господарських операцій ТзОВ «АРС Трейд» було включене до ЄДРПОУ та було платником податку на додану вартість. Доказів відсутності статусу платника податку на додану вартість у ТзОВ «АРС Трейд» чи анулювання свідоцтва платника на додану вартість у ТзОВ «АРС Трейд» з боку відповідача представлено не було.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, Городоцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Львівській області оскаржила її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт вказує на те, що при проведенні позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 встановлено неправомірне відображення у податковому обліку господарської операції щодо придбання будівельних матеріалів в ТзОВ «АРС Трейд», оскільки не підтверджується із врахуванням часу, оперативності проведення операцій, віддаленості контрагентів один від одного, обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або надання послуг; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської, економічної діяльності у зв'язку із відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів

Звертає увагу на те, що із наданої позивачем податкової накладної, вбачається, що така підписана ОСОБА_4 Проте, в протоколі допиту від 26.07.2012 р. зазначено, що ОСОБА_4 заперечує свою причетність до реєстрації та діяльності ТОВ «АРС Трейд». Окрім цього, він зазначає, що жодних первинних бухгалтерських документів від імені підприємства не підписував.

Апелянт зазначає, що чинне законодавство передбачає обов'язок вантажоодержувача автоперевізника (функції перевізника і вантажодержувача може виконувати одна особа) зберігати товарно-транспортну накладну. Однак, судом першої інстанції не було враховано відсутність у позивача товарно-транспортних накладних. Разом з тим, позивач не надав доказів фізичного переміщення товару - з якого пункту (складу), якими засобами та за чий рахунок відбувалося транспортування товару, яким чином здійснювалося навантажування, розвантажування товару.

Стверджує, що відображенню у податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, а не та, зміст якої лише відображений на первинних документах, відповідно тоді така господарська операція, яка фактично відбулась і створює відповідні податкові наслідки для платника шляхом формування ним складу податкового кредиту та валових витрат інших підприємств. Позивачем не надано жодного доказу чи пояснень стосовно того, які заходи він вживав для отримання інформації щодо господарської діяльності його контрагентів.

Апелянт вважає, що наявність у покупця податкових накладних, видаткових накладних та сплати коштів не є безумовним підтвердженням того, що поставка товару мала місце.

Таким чином, операції з придбання товарів (робіт, послуг), відображені у податковій звітності контрагентів, не мали та не могли мати ніякого юридичного змісту. Позивачем проведено документальне оформлення господарської операції, яка фактично не здійснювалась в межах господарської діяльності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що за наслідками проведення Городоцькою ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області у квітні 2014 року позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (код ДРФО НОМЕР_1) з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період 01.05.2011 року по 31.05.2011 року, за результатами якої складено акт №159/17-02/НОМЕР_1 від 30.04.2014 року.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010року №2755-VІ, в результаті чого ФОП ОСОБА_1 завищено задекларовану суму податкового кредиту з податку на додану вартість за травень 2011 року в сумі 8226,66 грн., внаслідок чого донараховано податок на додану вартість в сумі 5542,66 грн.

На думку контролюючого органу господарська операція позивача з ТзОВ «АРС Трейд» є безтоварною, а відтак, позивачем безпідставно завищено та відповідно неправомірно сформовано податковий кредит.

12 травня 2014 року Городоцькою ОДПІ, на підставі акта перевірки, прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 6929,00 грн., в тому числі за основним платежем - 5543,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 1386,00 грн.

Перелік податків та зборів, що справляються в Україні, права та обов'язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Крім цього, пунктом 198.6 ст.198 ПКУ передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого), у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця (п.201.4 ст.201 ПК України).

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст.183 цього Кодексу (п.201.8 ст.201 ПК України).

Положеннями п.201.10 ст.201 ПКУ встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу їх покупця, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Таким чином, наявність податкової накладної є обов'язковою, але не вичерпною умовою формування податкового кредиту, оскільки відповідні наслідки у податковому обліку платника податків створюють вчинювані платником податку господарські операції.

Законом, який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності є Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV (далі - Закон України №996).

Відповідно до п. 2 ст. 3 Закону № 996 - бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 Закону № 996 визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Встановлено, що між позивачем та ТзОВ «АРС Трейд» укладено договір поставки, відповідно до умов якого ТзОВ «АРС Трейд» здійснювало позивачу поставку товарів, що підтверджується копією видаткової накладної від 30.05.2011року №РН-5-30022 на суму 49359,96грн., в т.ч. ПДВ 8226,66грн.

Факт оплати позивачем ТзОВ «АРС Трейд» за отриманий товар підтверджується платіжними дорученнями №35 від 30.05.2011р. на суму 33000грн. та №44 від 09.06.2011р. на суму 16360грн.

Податкова накладна №381 від 30.05.2011 р. на суму ПДВ 8226,66 грн., отримана від ТзОВ «АРС Трейд», внесена в реєстр податкових накладних та задекларована в податковій звітності у відповідному звітному періоді в складі інших отриманих податкових накладних.

На підтвердження використання у господарській діяльності отриманих від ТзОВ «АРС Трейд» товарів, а саме їх використання під час проведення поточних та капітальних ремонтних робіт у м. Городку, позивач надав суду копії: матеріального звіту за 2011 рік, договорів підряду від 23.05.2011 року №4-05, від 12.05.2011 року №12-05, від 10.05.2011 року №15-05, від 21.03.2011 року №10-03, довідку про вартість виконаних робіт за травень 2011 року.

На думку суду апеляційної інстанції, позивачем підтверджено дослідженими в судовому засіданні розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які були надані відповідачу до перевірки, доведеність подальшого використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивача, у зв'язку з чим твердження відповідача щодо неправомірного формування податкового кредиту за наслідками таких операцій є безпідставними.

Що стосується посилань ДПІ на обставини, які вказують про відсутність ТзОВ «АРС Трейд», як платника податку, за місцем державної реєстрації, твердженням про наявність ознак фіктивності та відсутності факту реального здійснення господарської діяльності ТзОВ «АРС Трейд», порушення проти посадових осіб ТзОВ «АРС Трейд» кримінальної справи, суд апеляційної інстанції зазначає:

Встановлення факту незнаходження контрагента за місцем реєстрації, неподання податкової звітності та недостатність у нього трудових, виробничих або інших ресурсів не є обставинами, які самі по собі позбавляють правового значення виданих контрагентом підприємства податкових накладних, що виключає відповідальність платника податків (позивача).

Суд апеляційної інтанції вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що податкове законодавство не ставить у залежність формування позивачем податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 року у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

На момент виконання сторонами договірних зобов'язань ТзОВ «АРС Трейд» не було припинено у визначеному законом порядку та було зареєстроване належним чином. Відсутність платника податків за місцем реєстрації, на думку суду апеляційної інстанції, не може свідчити про нереальність здійснення правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення та виконання господарських договорів ТзОВ «АРС Трейд» було належним чином зареєстрованим, мало право укладати правочини, було зареєстрованим платником податку на додану вартість і мало право виписувати податкові накладні.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочи може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду».

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, діє презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст.228 ЦК України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст.218 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що орган державної податкової служби не наділений правом самостійно визначати сумнівність чи фіктивність правовідносин, їм надано право подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами (ст.10 Закону України «Про державну податкову службу України»). Відповідач не звертався до суду з позовом про визнання вищезазначених договорів недійсними.

На думку суду апеляційної інстанції, відповідачем не доведено, що господарські операції між позивачем та ТзОВ «АРС Трейд» були фіктивними, не надано доказів щодо наявності у сторін умислу, направленого на незаконне заволодіння державним майном.

Жодних доказів, які б свідчили про притягнення посадових осіб сторін до кримінальної відповідальності за протиправні дії, пов'язані з нікчемністю правочину між сторонами відповідачем суду першої та апеляційної інстанції не надано. Договір, укладений між позивачем та ТзОВ «АРС Трейд», до теперішнього часу у судовому порядку не визнані недійсними.

Крім того, із змісту постанови старшого слідчого з ОВС СВ ДПС у Хмельницькій області від 22 жовтня 2012 року видно, що кримінальну справу в частині пред'явленого ОСОБА_3 обвинувачення щодо пособництва у фіктивному підприємництві по ТзОВ «АРС Трейд» закрито за недоведеністю вини та відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.205 КК України.

Щодо посилань відповідача на обставину, що податкова накладна, надана ТзОВ «АРС Трейд», підписана не уповноваженою особою, суд апеляційної інстанції зазначає, що платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2014 року у справі №813/4430/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді І.О. Яворський

В.П. Сапіга

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 13.10.2015 року.