Справа № 212/8549/2012
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 212/8549/2012

Головуючий у 1-й інстанції: Романчук Р.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

13 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

27.02.2012р. ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких просили постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2014 року скасувати у відповідній частині.

Сторони у справі в судове засідання повноважних представників не направили, хоча повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційні скарги в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач є учасником війни, що підтверджується посвідченням серії В-ІІІ №049182 виданим 16.03.2000 року та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, зокрема й на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня.

03.01.2012 р. позивач звернувся до Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради із запитом №18 в якому просив надати наступну інформацію:

1) на підставі яких законів, інших нормативів управлінням виплачувалися йому щорічні соціальні виплати як учаснику війни;

2) на підставі яких законів, інших нормативів управлінням повинні були виплачуватися йому щорічні соціальні виплати як учаснику війни, дані про фактичні розміри виплачених йому сум та дати виплат за весь час існування встановленого законом обов'язку держави здійснювати такі виплати.

Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради повідомив листом №Щ-08-50/8-04-32 від 06.01.2012 року, що йому виплачені всі суми щорічних грошових допомог з 2005 року по 2011 рік, та повідомив про розмір виплат. В наданні інформації про дати виплат йому було відмовлено.

13.01.2012 року позивач звернувся до Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради із інформаційним запитом №20 в якому просив надати йому в 5-денний строк:

1) засвідчені відповідно до закону копії управлінських рішень департаменту та/чи його попередників про здійснення йому як учаснику війни фінансових виплат (розпорядження бюджетними коштами) до 5 травня за кожен рік такої виплати;

2) засвідчені відповідно до закону копії управлінських рішень департаменту та/чи його попередників про невиплату йому як учаснику війни фінансових виплат (розпорядження бюджетними коштами) до 5 травня за кожен рік такої невиплати;

3) якщо окремі запитані рішення приймалися в усній формі - назву посади, організацію, прізвище, зміст та по батькові чиновника, хто приймав такі рішення;

4) назву посади, організації, прізвища, ім'я та по батькові керівника департаменту та/чи його попередників, що обіймав цю посаду на момент здійснення/нездійснення йому вказаної виплати за весь період;

5) в якій формі та розмірах облікована бюджетна заборгованість держави перед ним у зв'язку із недоплатою передбачених законом сум та просив надати засвідчену відповідно до закону копію документу, який підтверджує наявність бюджетної заборгованості на його користь та її суму.

19.01.2012 року було надано відповідь на інформаційний запит позивача №20 за підписом в. о. начальника відділу звернень апарату Вінницької міської ради та виконкому, розпорядника інформації, в якому зокрема було повідомлено на підставі яких нормативних документів проводиться позивачу виплата щорічної одноразової грошової допомоги та ким проводилися дані виплати. Крім того позивача було повідомлено, що Департаментом праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради та іншими органами соціального захисту рішення про виплату або невиплату позивачу як учаснику війни допомоги до 5 травня не приймалися, бюджетна заборгованість держави перед позивачем відсутня.

17.05.2012 року позивач звернувся до Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради з інформаційним запитом №23 в якому просив надати йому в 5-денний строк інформацію:

1) чи здійснювалася йому в 2012 році щорічна виплата до 5 травня як учаснику війни;

2) якщо так, в якій сумі здійснена виплата та на підставі якого нормативу визначений її розмір;

3) засвідчену відповідно до закону копію управлінського рішення департаменту про здійснення (нарахування) йому як учаснику війни виплати (розпорядження бюджетними коштами) до 5 травня 2012 року;

4) в якій формі та якою датою департамент здійснив виплату;

5) засвідчену відповідно до закону копію документу, яким департамент здійснив виплату (перерахування) допомоги в 2012 році;

6) чи є недоплата від встановленого законом розміру виплати, якщо так, в якій сумі та в якій формі облікована бюджетна заборгованість на його користь;

7) засвідчену відповідно до закону копію документу, який підтверджує наявність бюджетної заборгованості на його користь;

8) причини ненадання йому департаментом до сьогодні жодної інформації про виплату 2012 року.

29.05.2012 року позивачу було надано відповідь на інформаційний запит №23 за підписом начальника відділу звернень апарату Вінницької міської ради та виконкому, розпорядника інформації, в якому зокрема було повідомлено на підставі яких нормативних документів проведена позивачу виплата щорічної одноразової грошової допомоги в 2012 році та в якому розмірі. Позивача також було повідомлено про наявність розпорядження міського голови від 06.05.2011 року № 129-р, яким відділ звернень міської ради визначений підрозділом, відповідальним за доступ до публічної інформації Вінницької міської ради та її виконавчих органів, та зазначено, що саме тому запит відповідачем було направлено до відділу звернень.

Позивач вважає, що відповідачі здійснювали йому виплату щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у заниженому розмірі, протиправно відмовляли йому у наданні відповідної інформації, а тому звернувся до суду із позов в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просив суд:

1) визнати протиправними та незаконними щодо нього дії відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з невиплати та недоплати йому як учаснику війни в період з 1999 року по день прийняття судом рішення (за виключенням 2013 року) допомоги до 5 травня в розмірі 15 183, 22 грн., внаслідок яких відповідач спричинив йому 40 950, 22 грн. збитків;

2) визнати протиправною та незаконною бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо виконання стосовно нього вимог п.п.1 п. 3, п.п. 30, 31 п. 4 Типового положення про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.09.2000 р. №1498, та п.п.1 п.3, п.п. 28, 29 п. 4 Типового положення про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2007 р. № 790, про надання йому інформаційного доступу до його права власності шляхом належного інформування про наявне у нього право на отримання грошової допомоги до 5 травня та її розміри, встановлені законом, та забезпечення у межах своїх повноважень додержання законодавства про соціальний захист;

3) визнати протиправною та незаконною бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні йому інформаційного доступу до його права власності (три факти) шляхом надання йому публічної інформації, а саме: даних про дати виплат відповідачем допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаних інформаційним запитом від 03.01.2012 р. №18; копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за період з 1999 по 2011 роки, запитаних інформаційним запитом від 13.01.2012 р. №20; відповіді на інформаційний запит від 13.01.2012 р. №20.

4) зобов'язати відповідача Департамент соціальної політики Вінницької міської ради надати йому публічну інформацію у вигляді даних про дати виплат йому допомоги до 5 травня за весь час такої виплати та копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за період з 1999 по 2011 роки;

5) визнати факт дискримінації його відповідачем Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради в його праві на власність в порівнянні з іншими учасниками війни, яким за судовими рішеннями нарахована чи/та виплачена недоплачена допомога до 5 травня;

6) визнати протиправними та незаконними дії та бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні йому інформаційного доступу до його права власності шляхом надання йому публічної інформації, запитаної інформаційним запитом від 17.05.2012 р. №23, а саме: управлінських рішень про призначення та виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня в 2012 році; платіжних документів, що містять дані про дату(и) здійснення відповідачем фактичних проплат посереднику сум для виплати йому доплати в 2012 році; даних про наявність бюджетної заборгованості відповідача на його користь з виплати доплат; документу, яким облікована бюджетна заборгованість на його користь; відмови в задоволенні запиту на інформацію шляхом відмови в прийнятті інформаційного запиту від 17.05.2012 р. №23; ненадання відповіді на інформаційний запит від 17.05.2012 р. №23;

7) зобов'язати відповідача Департамент соціальної політики Вінницької міської ради надати йому публічну інформацію у вигляді даних про дати виплат йому допомоги до 5 травня 2012 року та копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги; копій платіжних документів та документів з обліку заборгованості;

8) визнати порушення відповідачем Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради щодо нього ст. 1 Протоколу 1 в сукупності зі ст.14, ст.8 та ст.10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод;

9) стягнути з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на його користь матеріальну шкоду у вигляді суми невиплати та недоплати йому як учаснику війни грошової допомоги до 5 травня року в період з 1999 року по день прийняття судом рішення (за виключенням 2013 року) в розмірі недоплати 15 183, 22 грн.;

10) стягнути з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на його користь моральну шкоду в розмірі:

1 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цією заявою складає 949 грн., за невиконання стосовно нього вимог п.п. 30, 31 п. 4 Типового положення про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.09.2000 р. №1498, та п.п. 28, 29 п. 4 Типового положення про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2007 р. № 790, про надання йому інформаційного доступу до його права власності шляхом належного інформування про наявне у нього право на отримання грошової допомоги до 5 травня та її розміри, встановлені законом, та забезпечення у межах своїх повноважень додержання законодавства про соціальний захист;

0,5 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цим позовом складає 949 х 0,5 = 474,5 грн., за ненадання йому публічної інформації у вигляді даних про дати виплат йому допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаної інформаційним запитом №18 від 03.01.2012 р.;

0,5 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цим позовом складає 949 х 0,5 = 474,5 грн., за ненадання йому публічної інформації у вигляді копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за період з 1999 по 2011р.р., запитаної інформаційним запитом №20 від 13.01.2012 р.;

0,5 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цим позовом складає 949 х 0,5 = 474,5 грн., за ненадання йому відповіді на інформаційний запит №20 від 13.01.2012 р.;

1 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цією заявою складає 949 грн., за відмову в задоволенні запиту шляхом відмови в прийнятті інформаційного запиту від 17.05.2012 р. №23;

0,5 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цією заявою складає 949 х 0,5 = 474,5 грн., за ненадання йому публічної інформації у вигляді даних про дату(и) виплат йому допомоги до 5 травня 2012 року та копій платіжних документів;

0,5 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цією заявою складає 949 х 0,5 = 474,5 грн., за ненадання йому публічної інформації у вигляді копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня 2012 року;

0,5 мінімальної пенсії за віком станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цією заявою складає 949 х 0,5 = 474,5 грн. грн., за ненадання йому відповіді на інформаційний запит №23 від 17.05.2012 р.

11) визнати протиправними та незаконними щодо нього дії відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації з невиплати та недоплати йому як учаснику війни в 2013 році допомоги до 5 травня в розмірі 2 547 грн., внаслідок яких він спричинив йому 2 703,79 грн. збитків;

12) стягнути з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації на його користь матеріальну шкоду у вигляді розміру недоплати йому як учаснику війни грошової допомоги до 5 травня в 2013 році в сумі 2 547 грн.

13) заборонити обом відповідачам здійснювати йому виплату допомоги до 5 травня як учаснику війни з недоплатою всупереч ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

14) зобов'язати обох відповідачів здійснювати йому виплату допомоги до 5 травня як учаснику війни довічно в розмірі, передбаченомуЗаконом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

15) визнати протиправними вісім фактів дій Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, а саме: 4 факти обробки його персональних даних, вчинені орієнтовно в квітні 2011, 2012, 2013 та 2014 років, шляхом отримання від УПФУ м. Вінниці даних про його банківські рахунки без звернення до нього за згодою на обробку його персональних даних; 3 факти обробки його персональних даних, вчинені орієнтовно в квітні 2011, 2012 та 2014 років, шляхом використання даних його банківських рахунків без звернення до нього за згодою на обробку його персональних даних; 1 факт обробки його персональних даних, вчинений орієнтовно в квітні 2013 року, шляхом передачі до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації даних про його банківські рахунки без звернення до нього за згодою на обробку його персональних даних;

16) визнати протиправними вісім фактів бездіяльності Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з обробки його персональних даних, вчинених орієнтовно в квітні 2011, 2012, 2013 та 2014 р.р., шляхом неповідомлення його про обробку персональних даних;

17) заборонити Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради вчиняти обробку його персональних даних без звернення до нього за згодою на таку обробку;

18) заборонити Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради вчиняти обробку його персональних даних без повідомлення про таку обробку;

19) стягнути з Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на його користь відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі по 0,1 проіндексованої мінімальної заробітної плати на час прийняття судом рішення за кожен з 16 фактів порушення правил обробки його персональних даних, що станом на момент подання цієї заяви (листопад 2014 року) складає 16 х (1 415,32 х 0,1) = 16 х 141,53 = 2 264,48 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими в частині, а відповідачі частково довели правомірність своїх дій та рішень.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, однак також враховує й наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України не зловживаючи ними.

Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області 27.02.2012р.

Водночас позивач просить суд розглянути його вимоги починаючи з 1999 року.

Частиною 1 ст. 102 КАС України передбачено, що за клопотанням особи, яка бере участь у справі пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений. Тобто для поновлення встановленого законом процесуального строку суд має встановити поважність причини його пропущення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

На підтвердження заявлених у клопотанні доводів представником позивача не надано жодних документів, які на думку суду можуть бути доказом поважності та можливості поновлення строку звернення до адміністративного суду.

На переконання суду, разова грошова допомога до 5 травня виплачується щорічно в квітні і позивач мав можливість дізнатись про її розмір в квітні кожного року, починаючи з 1999 року. Крім того, колегія суддів зауважує, що 1999 року позивач жодним чином не був позбавлений права (тобто мав реальну можливість) на захист своїх прав та інтересів в порядку адміністративного судочинства.

Однак, знехтувавши встановленими ст.99 КАС України вимогами щодо строку звернення до адміністративного суду, позивач втратив право на судовий захист, оскільки даний строк позивачем було пропущено без поважних причин.

Позивачем не наведено інших обставин, які створювали істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення до суду із позовом.

Посилання позивача на ч.5 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" колегія суддів не враховує.

Згідно даної норми протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом зокрема про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

В даному випадку відсутній будь-який правовий акт відповідачів, який можливо порушує право власності або інше речове право позивача.

В матеріалах справи наявна ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2014р., якою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, а також ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.05.2012р., 06.09.2012р., 15.01.2013р., 13.05.2014р., якими скасовані відповідні ухвали Вінницького міського суду Вінницької області про залишення позову без розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно ухвал Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.05.2012р., 06.09.2012р., 15.01.2013р., 13.05.2014р. скасовувались ухвали по даній справі про залишення позову без розгляду у звязку із встановленими судом апеляційної інстанції порушеннями судом першої інстанції окремих норм процесуального права, однак вказані судові рішення не можуть свідчити про дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду або про наявність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, адже як випливає зі змісту зазначених ухвал при їх постановленні не вирішувалось питання поважності пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, і однозначного висновку щодо даного питання вони не містять.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2014р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з огляду на необхідність надання позивачеві доступу до правосуддя, однак дане судове рішення також не містить висновку щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду або щодо наявності поважних причин пропуску такого строку.

Відповідно до ч.9 ст.155 КАС України суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в зв'язку з чим підлягають залишенню без розгляду позовні вимоги в частині визнання протиправними та незаконними щодо ОСОБА_2 дій Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради та Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації з невиплати та недоплати йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за 1999-2011 роки, а також в частині стягнення з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у вигляді суми невиплати та недоплати йому як учаснику війни грошової допомоги до 5 травня року за 1999-2011 роки.

Отже, права позивача підлягають захисту починаючи з 27.08.2011 року.

Разом з цим, як зазначалось вище допомога до 5 травня виплачується щорічно в квітні місяці, тобто вказана допомога за 2011 рік була фактично виплачена до 27.08.2011р.

Водночас, стаття 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виключно особам, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня надає право звернутися за допомогою та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів досліджує правомірність призначення і виплати позивачеві вказаної допомоги починаючи з 2012 року до моменту прийняття судом першої інстанції оскаржуваної постанови від 03.12.2014 року, тобто за 2012, 2013, 2014 роки.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього СРСР за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, виплачується разова грошова допомога у розмірі чотирьох мінімальних пенсій за віком, іншим учасникам війни - у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що органи праці та соціального захисту населення здійснюють виплату разової грошової допомоги до 5 травня, а не її нарахування.

Згідно абзацу «б» ст. 87 Бюджетного Кодексу України виплата грошової допомоги до 5-го травня здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною 2 ст. 95 Конституції України визначено, що виключно Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків, виходячи з фінансових можливостей держави.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 роз'яснено повноваження Кабінету Міністрів України щодо регулювання порядку та розмірів соціальних виплат, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України на основі і на виконання Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік. Зокрема, приймаючи вказане рішення Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції України та законів України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Також рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 встановлено, що суди під час вирішення справ щодо соціального захисту громадян керуються, зокрема, принципом законності, який передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» положення статей 12 - 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України.

Пунктом 5 Постанови КМУ від 28.12.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» установлено, що виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" учасникам війни та колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, особам, які були насильно вивезені на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога здійснюватиметься розмірі 125 гривень.

Статтею 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" встановлено, що у 2013 році норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

На виконання наведених положень Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 13 березня 2013 року №149 "Деякі питання виплати у 2013 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань", відповідно до ч.1 п.1 якої виплата разової грошової допомоги, передбаченої, зокрема, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам війни встановлена у розмірі 135,00 грн.

Вказані норми Законів України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" та "Про Державний бюджет України на 2013 рік", а також Постанов КМУ від 28.12.2011 року №1381 та від 13 березня 2013 року №149, неконституційними не визнавалися та прийняті в часі пізніше за Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно матеріалів справи, позивач отримав разову грошову допомогу, передбачену Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у 2012 році в сумі 125 грн., у 2013 році в сумі 135 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки, нараховуючи позивачу у 2012 та 2013 році щорічну грошову допомогу до 5 травня у розмірі, встановленому постановах Кабінету Міністрів України №1381 та №149, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з цим, доводи відповідача щодо правомірного призначення позивачу до виплати разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року №102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", колегія суддів вважає безпідставними.

Так, пунктом п.6-7 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" Кабінету Міністрів України надано право у 2014 році встановлювати розміри соціальних виплат в тому числі відповідно до статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 16.04.2014 року №102, якою передбачено у 2014 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, закріпленої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", учасникам війни в розмірі 145 гривень.

Водночас слід враховувати, що Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено пунктом 6-7 згідно із Законом № 1622-VII від 31.07.2014 Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", який набрав чинності 03.08.2014р.

З матеріалів справи вбачається, що спірна разова грошова допомога у розмірі 145 грн. була перерахована позивачу в квітні 2014 року.

Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в постанові від 01 листопада 1996 року № 9 (пункт 5) зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Отже, на момент виплати вказаної допомоги положення пункту 6-7 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" не діяли. Тобто, при визначенні розміру вказаної грошової допомоги позивачеві відповідач повинен був керуватись положеннями Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а не постанови Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 р. №102.

Розмір мінімальної пенсії застосовується в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність (ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»), і який у 2014 році становить 949 грн.

Отже, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», сума виплати разової грошової допомоги позивачу до 5 травня у 2014 році мала б скласти 949 грн. х 3 = 2847 грн., а не 145 грн. як вважає відповідач.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача буде задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді суми невиплати та недоплати йому як учаснику війни грошової допомоги до 5 травня шляхом стягення з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь позивача разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік з урахуванням виплачених сум.

З матеріалів справи встановлено, що позивач просить виплачувати йому щорічну разову грошову допомогу до 5 травня довічно у розмірі, передбаченому Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та заборонити відповідачу здійснювати йому виплату вказаної допомоги з недоплатою.

Згідно з вимогами чинного законодавства цей вид допомоги є одноразовим щорічним, тобто виплачується один раз на рік.

В частині 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, втому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність факту їх порушення. В даному ж випадку, позивач просив суд заборонити відповідачу вчиняти дії в майбутньому, і його позовні вимоги ґрунтуються на припущенні, що такі дії будуть вчинені або, що відповідач планує їх вчинити.

Крім того, судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання. Воно не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних відносин.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо виконання стосовно позивача вимог п.п.1 п. 3, п.п. 30, 31 п. 4 Типового положення про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.09.2000 р. №1498 (далі - Положення №1498), та п.п.1 п.3, п.п. 28, 29 п. 4 Типового положення про управління праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2007 р. № 790 (далі - Положення №790), про надання йому інформаційного доступу до його права власності шляхом належного інформування про наявне у нього право на отримання грошової допомоги до 5 травня та її розміри, встановлені законом, та забезпечення у межах своїх повноважень додержання законодавства про соціальний захист, суд зазначає наступне.

Позивач мотивує свої позовні вимоги в цій частині тим, що про наявність у нього права на щорічну виплату йому нічого не було відомо донедавна, дізнався він про своє право із засобів масової інформації. За всі роки існування обов'язку держави здійснювати йому виплати органи соціального захисту не ініціювали жодного інформування про його права, з власної ініціативи не надавали жодного повідомлення, роз'яснення про законодавче регулювання належних йому пільг. На його звернення відповідали, що вони повністю виконують закон, вводячи його в такий спосіб в оману. Так як він не є фахівцем в галузі права, фінансів чи соціальної справи, то самостійно не міг критично оцінити неправдивість повідомлень відповідача щодо розрахунків з ним. Оскільки він престарілий інвалід 1 групи то не мав можливості звернутися до суду. Вважає, що це елементарна дискримінація. Вважає, що бездіяльністю відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради йому завдано моральної шкоди.

Відповідно до п.п. 1 п.3 Положення №1498 основними завданнями управління зокрема є забезпечення у межах своїх повноважень дотримання законодавства про працю, охорону праці, зайнятість, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, пенсійне забезпечення, соціальний захист населення.

Відповідно до п.п. 30, 31 п. 4 Положення №1498 управління відповідно до покладених на нього завдань зокрема роз'яснює громадянам положення нормативно-правових актів з питань, що належать до компетенції управління; інформує населення з питань, що належать до компетенції управління, через засоби масової інформації.

Відповідно до п.п.1 п.3 Положення №790 основними завданнями управління зокрема є забезпечення у межах своїх повноважень додержання законодавства про працю, зайнятість, трудову міграцію, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, пенсійне забезпечення, соціальний захист та соціальне обслуговування населення, у тому числі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно із п.п.28, 29 п.4 Положення №790 управління відповідно до покладених на нього завдань зокрема роз'яснює громадянам положення нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції; інформує населення з питань, що належать до його компетенції, через засоби масової інформації.

Тобто, вказані норми не зобов'язують відповідача здійснювати персональне інформування позивача про його права, надавати повідомлення, роз'яснення про законодавче регулювання належних йому пільг.

Колегія суддів враховує, що позивач міг помилково зазначити невірні пункти відповідних Положень, а тому проаналізувала вказані нормативно-правові акти в контексті вказаних позовних вимог.

За змістом вказаних положень відповідач забезпечує формування, публікацію та підтримку в актуальному стані матеріалів, які відносяться до його компетенції на зовнішньому сайті міської ради, здійснює розгляд звернень громадян з питань, що відносяться до його компетенції, тим самим забезпечуючи роз'яснення нормативно-правових актів.

Разом з цим, інформація щодо порядку та розмірів виплат є загальнодоступною, так як закони та постанови Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України підлягають обов'язковому оприлюдненню.

Законодавством та вказаними Положеннями не передбачено повідомлення особисто кожного ветерана війни про факт виплати їм допомоги, однак на звернення та інформаційні запити позивача була надана вичерпна та обґрунтована інформація щодо виплати йому допомоги.

Крім того, колегія суддів враховує, що Постанова Кабінету Міністрів України від 29 вересня 2000 р. №1498 втратила чинність на підставі Постанови КМ № 90 від 30.05.2007 р., а Постанова Кабінету Міністрів України від 30 травня 2007 р. №790 втратила чинність на підставі Постанови КМ №99 від 06.02.2013 р., тому посилання на нормативно-правові акти є недоречними.

Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно позовної заяви з відповідними уточненнями позивач просив суд:

визнати протиправною та незаконною бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні йому інформаційного доступу до його права власності (три факти) шляхом надання йому публічної інформації, а саме: даних про дати виплат відповідачем допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаних інформаційним запитом від 03.01.2012р. №18; копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за період з 1999 по 2011 роки, запитаних інформаційним запитом від 13.01.2012 р. №20; відповіді на інформаційний запит від 13.01.2012 р. №20;

зобов'язати відповідача Департамент соціальної політики Вінницької міської ради надати йому публічну інформацію у вигляді даних про дати виплат йому допомоги до 5 травня за весь час такої виплати та копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за період з 1999 по 2011 роки;

визнати протиправними та незаконними дії та бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні йому інформаційного доступу до його права власності шляхом надання йому публічної інформації, запитаної інформаційним запитом від 17.05.2012 р. №23, а саме: управлінських рішень про призначення та виплату йому як учаснику війни допомоги до 5 травня в 2012 році; платіжних документів, що містять дані про дату(и) здійснення відповідачем фактичних проплат посереднику сум для виплати йому доплати в 2012 році; даних про наявність бюджетної заборгованості відповідача на його користь з виплати доплат; документу, яким облікована бюджетна заборгованість на його користь; відмови в задоволенні запиту на інформацію шляхом відмови в прийнятті інформаційного запиту від 17.05.2012 р. №23; ненадання відповіді на інформаційний запит від 17.05.2012 р. №23;

зобов'язати відповідача Департамент соціальної політики Вінницької міської ради надати йому публічну інформацію у вигляді даних про дати виплат йому допомоги до 5 травня 2012 року та копій управлінських рішень про виплату йому як учаснику війни допомоги; копій платіжних документів та документів з обліку заборгованості.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно ч. 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується. Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася. Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Законувизнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.

Статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч.ч 1-5 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником. У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Згідно ст. 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно достатті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.24 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів. Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Згідно матеріалів справи 03.01.2012 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення м. Вінниці із інформаційним запитом №18 в якому просив надати йому в 5-денний строк: 1) на підставі яких законів, інших нормативів управлінням виплачувалися йому щорічні соціальні виплати як учаснику війни; 1) на підставі яких законів, інших нормативів управлінням повинні були виплачуватися йому щорічні соціальні виплати як учаснику війни, дані про фактичні розміри виплачених йому сум та дати виплат за весь час існування встановленого законом обов'язку держави здійснювати такі виплати.

06.01.2012 року за №Щ-08-50/8-04-32 Департаментом праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради було надано відповідь на інформаційний запит позивача №18, в якому зокрема було повідомлено на підставі яких нормативних документів проводиться позивачу виплата щорічної одноразової грошової допомоги а також зазначено фактичні розміри виплачених йому сум з 2005 року по 2011 рік включно. Однак у відповіді на даний інформаційний запит позивача не було повідомлено про дати виплат за весь час існування встановленого законом обов'язку держави здійснювати такі виплати. При цьому позивача не було повідомлено про причини та підстави ненадання такої інформації.

Відповідно до ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади. Отже, відповідачем, який є розпорядником інформації в розумінні положень частини 1 статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" безпідставно відмовлено у наданні запитуваної інформації позивачу.

Отже, позовні вимоги про визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні йому інформаційного доступу до його права власності шляхом надання йому публічної інформації, а саме: даних про дати виплат відповідачем допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаних інформаційним запитом від 03.01.2012 р. №18; позовні вимоги про зобов'язання відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради надати позивачу публічну інформацію у вигляді даних про дати виплат йому допомоги до 5 травня за весь час такої виплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

13.01.2012 року позивач звернувся до Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради із інформаційним запитом №20 в якому просив надати йому в 5-денний строк: 1) засвідчені відповідно до закону копії управлінських рішень департаменту та/чи його попередників про здійснення йому як учаснику війни фінансових виплат (розпорядження бюджетними коштами) до 5 травня за кожен рік такої виплати; 2) засвідчені відповідно до закону копії управлінських рішень департаменту та/чи його попередників про невиплату йому як учаснику війни фінансових виплат (розпорядження бюджетними коштами) до 5 травня за кожен рік такої невиплати; 3) якщо окремі запитані рішення приймалися в усній формі - назву посади, організацію, прізвище, зміст та по батькові чиновника, хто приймав такі рішення; 4) назву посади, організації, прізвища, ім'я та по батькові керівника департаменту та/чи його попередників, що обіймав цю посаду на момент здійснення/нездійснення йому вказаної виплати за весь період; 5) в якій формі та розмірах облікована бюджетна заборгованість держави перед ним у зв'язку із недоплатою передбачених законом сум та просив надати засвідчену відповідно до закону копію документу, який підтверджує наявність бюджетної заборгованості на його користь та її суму.

19.01.2012 року відповідач надав відповідь на інформаційний запит позивача №20 за підписом в. о. начальника відділу звернень апарату Вінницької міської ради та виконкому, розпорядника інформації, в якому зокрема було повідомлено на підставі яких нормативних документів проводиться позивачу виплата щорічної одноразової грошової допомоги та ким проводилися дані виплати. Крім того позивача було повідомлено, що Департаментом праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради та іншими органами соціального захисту рішення про виплату або невиплату позивачу як учаснику війни допомоги до 5 травня не приймалися, бюджетна заборгованість держави перед позивачем відсутня.

Відповідно до ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Порядок виплати разової грошової допомоги ветеранам війни визначено постановою Кабінету міністрів України №177 від 18.02.2004 року "Про забезпечення щорічної виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Як вбачається з даної постанови з метою реалізації положень статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" Кабінет Міністрів України постановив, що Міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку до 10 квітня виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у розмірах, установлених законом про державний бюджет на відповідний рік, і для подальшого перерахування їх місцевим органам праці та соціального захисту населення. Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Міністерству транспорту та зв'язку, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, Державній судовій адміністрації, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державній пенітенціарній службі, Управлінню державної охорони, Державній податковій адміністрації, Адміністрації Державної прикордонної служби забезпечувати подання місцевим органам праці та соціального захисту населення щороку до 1 березня списків ветеранів війни, яким зазначена у пункті 1 цієї постанови виплата передбачається законом про державний бюджет на відповідний рік.

Тобто, законодавством не передбачено звернення осіб із заявами про виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, надання ними додаткових документів, витребування додаткових документів органами праці та соціального захисту населення, формування особових справ осіб, які мають право на отримання такої допомоги. Виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Отже, чинним законодавством не передбачено винесення органом соціального захисту будь-яких управлінських рішень про призначення та виплату разової грошової допомоги до 5 травня. Тому позовні вимоги в цій частині суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із висновком суду інстанції про те, що Департамент є виконавчим органом Вінницької міської ради тому відповідачем правомірно інформаційний запит позивача було направлено до відділу звернень Вінницької міської ради відповідно до розпорядження міського голови від 06.05.2011 року №129-р, яким визначено відділ звернень апарату міської ради та її виконкому спеціальним структурним підрозділом, який організовує в установленому порядку доступ до публічної інформації.

Виходячи з викладеного позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають адже є необґрунтованими.

17.05.2012 року позивач звернувся до Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради з інформаційним запитом №23 в якому просив надати йому в 5-денний строк: 1) чи здійснювалася йому в 2012 році щорічна виплата до 5 травня як учаснику війни; 2) якщо так, в якій сумі здійснена виплата та на підставі якого нормативу визначений її розмір; 3) засвідчену відповідно до закону копію управлінського рішення департаменту про здійснення (нарахування) йому як учаснику війни виплати (розпорядження бюджетними коштами) до 5 травня 2012 року; 4) в якій формі та якою датою департамент здійснив виплату; 5) засвідчену відповідно до закону копію документу, яким департамент здійснив виплату (перерахування) допомоги в 2012 році; 6) чи є недоплата від встановленого законом розміру виплати, якщо так, в якій сумі та в якій формі облікована бюджетна заборгованість на його користь; 7) засвідчену відповідно до закону копію документу, який підтверджує наявність бюджетної заборгованості на його користь; 8) причини ненадання йому департаментом до сьогодні жодної інформації про виплату 2012 року.

29.05.2012 року позивачу було надано відповідь на інформаційний запит №23 за підписом начальника відділу звернень апарату Вінницької міської ради та виконкому, розпорядника інформації, в якому зокрема було повідомлено на підставі яких нормативних документів проведена позивачу виплата щорічної одноразової грошової допомоги в 2012 році та в якому розмірі. Позивача також було повідомлено про наявність розпорядження міського голови від 06.05.2011 року № 129-р, яким відділ звернень міської ради визначений підрозділом, відповідальним за доступ до публічної інформації Вінницької міської ради та її виконавчих органів, та зазначено, що саме тому запит відповідачем було направлено до відділу звернень.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2013 року у справі №212/11650/2012, залишеної без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.01.2014 року, при розгляді адміністративної справи №212/11650/2012 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправними та незаконними дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди, зобов'язання до вчинення дій встановлено, що Департамент праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради правомірно передав інформаційний запит позивача №23 від 17.05.2012р. до відділу звернень апарату міської ради та її виконкому, оскільки розпорядженням міського голови №129-р від 06.05.2011 р. "Про заходи щодо забезпечення доступу до публічної інформації в виконавчих органах Вінницької міської ради" з метою забезпечення виконання Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено відділ звернень апарату міської ради та її виконкому спеціальним структурним підрозділом, який організовує в установленому порядку доступ до публічної інформації, відповідає за розгляд, опрацювання, облік, систематизацію, аналізування та надання відповідей на запити на інформацію, що надходять до міської ради та її виконавчих органів, а також надає консультації під час оформлення таких запитів.

Крім того постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2013 року у справі №212/11650/2012 встановлено, що на інформаційний запит №23 від 17.05.2012 р. позивачу виконкомом Вінницької міської ради (за підписом начальника відділу звернень апарату міської ради та її виконкому) надано інформацію щодо щорічної виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яка здійснюється з бюджетних коштів.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині за безпідставністю.

Позивач просив суд визнати факт дискримінації його відповідачем Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради в його праві на власність в порівнянні з іншими учасниками війни, яким за судовими рішеннями нарахована чи/та виплачена недоплачена допомога до 5 травня.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що кожна особа має право нарівні з іншими учасниками війни звернутися до суду якщо вважає, що відповідачем йому недоплачена допомога до 5 травня. Більш того, виконання відповідачем судових рішень про задоволення позовів інших осіб жодним чином не свідчить про факт дискримінації позивача.

Таким чином, колегія суддів не вбачає в будь-яких діях чи рішеннях відповідачів факту дискримінації позивача, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача щодо визнання порушення відповідачем Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради щодо нього ст. 1 Протоколу 1 в сукупності зі ст.14, ст.8 та ст.10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а також висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Із моменту приєднання до Конвенції Україна взяла на себе низку зобов'язань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобов'язань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейський суд з прав людини, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

З огляду на викладене можна зробити висновок про те, що суди з метою забезпечення єдності судової практики, зокрема в частині її відповідності міжнародним стандартам, здійснюючи правосуддя, поряд із нормами національного законодавства мають застосовувати і норми Конвенції. Оскільки у Конвенції є низка характерних особливостей, її положення мають загальний характер, а права людини здебільшого констатуються у ній в абстрактній, оціночній формі, правильне розуміння її норм розкривається у рішеннях ЄСПЛ, які містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав.

Відтак для реалізації ефективного захисту гарантованих прав і свобод громадян та уникнення у подальшому порушень Конвенції існують всі підстави для застосування у судовій практиці національних судів (їх рішеннях) правових позицій (практики) ЄСПЛ у контексті законодавства України та Конвенції.

Виходячи з викладеного, повноваженнями визнавати факт порушення Конвенції наділений саме Європейський Суд з прав людини, в той час як національні суду повинні застосовувати як джерело права його практику зокрема й в частині тлумачення порушень Конвенції. Крім того, суб'єктом дії чи рішення якого може визнаватись такими, що порушують норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. може бути виключно держава, що приєдналось до Конвенції та взяла на себе зобов'язання у сфері захисту прав людини згідно даної Конвенції.

Отже, не може бути задоволена вимога позивача про визнання порушення відповідачем Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради щодо позивача статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в сукупності зі ст.ст. 8, 10, 14 Конвенції, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції в цій частині.

Крім того в заяві про уточнення позовних вимог та доповнення до позову, позивач зазначає, що йому стало відомо, що Управління ПФУ в м.Вінниці регулярно щорічно з 2005 року повідомляло та продовжує повідомляти Департамент соціальної політики Вінницької міської ради дані про його банківські рахунки, пояснюючи це потребою виплати щорічної допомоги до 5 травня як учаснику війни. Також, Департамент соціальної політики Вінницької міської ради повідомляв дані про його банківські рахунки Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації з тією ж метою. Жодних згод на обробку його персональних даних ніхто у нього не запитував, жодних повідомлень про факти обробки його персональних даних ніхто йому не надсилав. При цьому позивач посилається на ст.ст. 2, 6, 8, 11, 12, 14, 21 Закону України «Про захист персональних даних» та вважає, що за час дії цього Закону з 01.01.2011 року Департамент соціальної політики Вінницької міської ради щонайменше чотири рази отримував його персональні дані та три рази використовував їх, та щонайменше один раз поширював його персональні дані. Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації щонайменше один раз отримував його персональні дані та один раз використовував їх. Ніхто з відповідачів не запитував його згоди на обробку його персональних даних. Ніхто з відповідачів не надавав йому жодних повідомлень про факти обробки його персональних даних. Вважає, що такі факти є порушеннями правил захисту персональних даних і кваліфікуються як протиправні втручання в особисте життя в зв'язку з чим просить суд:

визнати протиправними вісім фактів дій Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, а саме: 4 факти обробки його персональних даних, вчинені орієнтовно в квітні 2011, 2012, 2013 та 2014 років, шляхом отримання від УПФУ м. Вінниці даних про його банківські рахунки без звернення до нього за згодою на обробку його персональних даних; 3 факти обробки його персональних даних, вчинені орієнтовно в квітні 2011, 2012 та 2014 років, шляхом використання даних його банківських рахунків без звернення до нього за згодою на обробку його персональних даних; 1 факт обробки його персональних даних, вчинений орієнтовно в квітні 2013 року, шляхом передачі до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації даних про його банківські рахунки без звернення до нього за згодою на обробку його персональних даних;

визнати протиправними вісім фактів бездіяльності Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з обробки його персональних даних, вчинених орієнтовно в квітні 2011, 2012, 2013 та 2014 р.р., шляхом неповідомлення його про обробку персональних даних;

заборонити Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради вчиняти обробку його персональних даних без звернення до нього за згодою на таку обробку;

заборонити Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради вчиняти обробку його персональних даних без повідомлення про таку обробку;

стягнути з Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на його користь відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі по 0,1 проіндексованої мінімальної заробітної плати на час прийняття судом рішення за кожен з 16 фактів порушення правил обробки його персональних даних, що станом на момент подання цієї заяви (листопад 2014 року) складає 16 х (1 415,32 х 0,1) = 16 х 141,53 = 2 264,48 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними. Суб'єкт персональних даних має право: 1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; 2) отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персональні дані;

В силу ст.10 Закону України «Про захист персональних даних» використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб'єктам відносин, пов'язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб'єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб'єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб'єктам відносин, пов'язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб'єктів відносин, пов'язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов'язків. Ці працівники зобов'язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв'язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов'язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов'язання чинне після припинення ними діяльності, пов'язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом.

Відповідно положень ст. 21 Закону України «Про захист персональних даних» про передачу персональних даних третій особі володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб'єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом. Повідомлення, зазначені у частині першій цієї статті, не здійснюються у разі: 1) передачі персональних даних за запитами при виконанні завдань оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, боротьби з тероризмом; 2) виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування своїх повноважень, передбачених законом; 3) здійснення обробки персональних даних в історичних, статистичних чи наукових цілях; 4) повідомлення суб'єкта персональних даних відповідно до вимог частини другої статті 12 цього Закону.

Відповідно до ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на органи соціального захисту населення покладено повноваження із забезпечення виплати разової щорічної грошової допомоги ветеранам війни до 5 Травня.

Згідно постанови Кабінету міністрів України №177 від 18.02.2004 року "Про забезпечення щорічної виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з метою реалізації положень статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" Кабінет Міністрів України постановив, що Міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку до 10 квітня виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у розмірах, установлених законом про державний бюджет на відповідний рік, і для подальшого перерахування їх місцевим органам праці та соціального захисту населення. Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Міністерству транспорту та зв'язку, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, Державній судовій адміністрації, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державній пенітенціарній службі, Управлінню державної охорони, Державній податковій адміністрації, Адміністрації Державної прикордонної служби забезпечувати подання місцевим органам праці та соціального захисту населення щороку до 1 березня списків ветеранів війни, яким зазначена у пункті 1 цієї постанови виплата передбачається законом про державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно положень ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. Первинними джерелами відомостей про фізичну особу є: видані на її ім'я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставами для обробки персональних даних є: 1) згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; 3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; 4) захист життєво важливих інтересів суб'єкта персональних даних; 5) необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом; 6) необхідність захисту законних інтересів володільців персональних даних, третіх осіб, крім випадків, коли суб'єкт персональних даних вимагає припинити обробку його персональних даних та потреби захисту персональних даних переважають такий інтерес.

Відповідно положень ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що підставами для обробки персональних даних позивача була необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом, тобто для виплати одноразової грошової допомоги до 5 травня. Відповідачі здійснювали обробку персональних даних позивача на виконання своїх повноважень, у випадках, передбачених законами України та у порядку, встановленому законодавством. Отже в даному випадку отримання від суб'єкта персональних даних письмової згоди на обробку персональних даних не було обов'язковим.

Також слід звернути увагу, що згідно відповіді Департаменту праці і соціального захисту населення на інформаційний запит позивача № 18 від 03.01.2012 року позивача було повідомлено, що одноразова грошова допомога до Дня Перемоги перераховувалась на його рахунок в Приватбанку, на який він отримує пенсію, однак позивач не звертався до відповідача із запереченнями з даного приводу.

Отже, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Позивач також заявив вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди. Мотивуючи позовні вимоги в цій частині позивач зазначає, що відповідач Департамент соціальної політики Вінницької міської ради протягом багатьох років зі своєї ініціативи не надавав йому інформації щодо права на щорічну допомогу до 5 травня та її розмір, яку зобов'язаний був надавати; на його звернення надавав недостовірну інформацію; не нараховував йому щорічну допомогу до 5 травня в повному обсязі; не виплачував йому цю допомогу в повному обсязі; не нараховував бюджетну заборгованість на його користь в розмірі різниці між належною за законом та фактично виплаченою допомогою. В такий спосіб відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо нього, що продовжуються вже тривалий час. Шкода примножена також тривалістю порушення і знеціненням недоплачених коштів, тим, що в даний час він змушений терпіти незручності і тратити частину свого життя та здоров'я на звернення з позовом до суду для захисту права власності. Ця шкода багатократно збільшується ще від тієї обставини, що судами міста прийняті тисячі судових рішень в таких самих справах, як ця, на захист порушених прав інших учасників війни. Ігноруючи вказані судові рішення, відповідач допустив щодо нього дискримінацію в порівнянні з іншими людьми, які вже пройшли суди, шляхом продовження порушення його прав та недоплат. Шкода примножена також його важкою інвалідністю, оскільки за станом здоров'я він є безпорадною людиною, яка не може собі дати ради. Мізерна пенсія та відсутність передбаченої законом державної соціальної підтримки, неможливість отримати кваліфіковану допомогу спричинюють йому додаткові фізичні муки, біль, перешкоджає йому в отриманні кваліфікованої оплатної допомоги фахівців, що додатково збільшує моральну шкоду. Шкода збільшується також від значущості для нього втрат від порушення його прав.

Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів враховує наступне.

Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Аналіз частини другої статті 23 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку щодо немайнового характеру моральної шкоди, оскільки вона полягає у немайнових втратах для особи, а саме:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом,іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок її джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження,незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Колегія суддів зауважує, що задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень безпосередньо залежить від задоволення вимоги про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Тобто, задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень можливе лише у разі задоволення вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

В ході апеляційного розгляду справи визнано протиправними дії відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 як учаснику війни щорічної грошової допомоги до 5 травня в розмірі, передбаченому ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2014 рік, також визнано протиправною бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні ОСОБА_2 інформаційного доступу до його права власності шляхом надання йому публічної інформації, а саме даних про дати виплат відповідачем допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаних інформаційним запитом від 03.01.2012 р. №18.

Під час судового розгляду справи судом не встановлено, у чому полягає моральна шкода завдана саме вказаними діями відповідача, в матеріалах адміністративної справи не міститься жодних відомостей, які б свідчили про ступінь страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, у справі відсутні докази, які б свідчили про погіршення стану здоров'я позивача в результаті дій відповідача, або ж про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. Крім того, в ході судовго розгляду не знайшли підтвердження висновки позивача щодо розміру моральної шкоди та наявності причинного зв'язку цієї шкоди з неправомірними діями відповідача.

Враховуючи наведені, колегією суддів встановлено відсутність підстав для стягення з відповідача моральної шкоди на користь позивача.

У відповідності із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Стаття 203 КАС України визначає підстави для залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження у справі. Так, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Також відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, постанову суду першої інстанції належить скасувати і прийняти нову постанову, якою в позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департамент соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання до вчинення дій, відшкодування матеріальної і моральної шкоди скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов залишити без розгляду в частині визнання протиправними та незаконними щодо ОСОБА_2 дій Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради та Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації з невиплати та недоплати йому як учаснику війни допомоги до 5 травня за 1999-2011 роки, а також в частині стягнення з відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у вигляді суми невиплати та недоплати йому як учаснику війни грошової допомоги до 5 травня року за 1999-2011 роки.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 як учаснику війни щорічної грошової допомоги до 5 травня в розмірі, передбаченому ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2014 рік.

Стягнути з Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь ОСОБА_2 щорічну грошову допомогу до 5 травня за 2014 рік в розмірі згідно із ст.14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в сумі 2702 грн.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в наданні ОСОБА_2 інформаційного доступу до його права власності шляхом надання йому публічної інформації, а саме даних про дати виплат відповідачем допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаних інформаційним запитом від 03.01.2012 р. №18.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Вінницької міської ради надати ОСОБА_2 публічну інформацію, а саме дані про дати виплат відповідачем допомоги до 5 травня за весь час такої виплати, запитаних інформаційним запитом від 03.01.2012 р. №18.

В решті позову підмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С.

Сушко О.О.