Справа № 817/1880/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1880/15

13 жовтня 2015 року 18год. 44хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковська Л.А. за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача 1, 2: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доОстрозького РВ УМВС України в Рівненській області УМВС України в Рівненській області
про визнання дій та бездіяльність протиправними та стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (по тексту постанови ОСОБА_1О.) звернувся з адміністративним позовом до Острозького РВ УМВС України в Рівненській області, УМВС України в Рівненській області про визнання дій та бездіяльність протиправними та стягнення коштів.

З урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог (від 07.09.2015 вх. №15736/15) просив визнати протиправними дії Управління МВС України в Рівненській області, що виразилась у відмові ОСОБА_1 в проведенні виплати не нарахованих та невиплачених складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за час проходження служби в ОBC та компенсації за невикористану відпустку; визнати протиправною бездіяльність Острозького РВ УМВС України в Рівненській області, що виразилась у:

не веденні щомісячного табелю обліку робочого часу ОСОБА_1;

не нарахуванні та невиплаті компенсації у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці за період з 01.01.2009 року по 01.07.2011 року в розмірі 2 730 грн.;

не нарахуванні та невиплаті, в зв'язку з не нарахуванням та невиплатою компенсації у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці в розмірі 2 730 грн. за період з 01.01.2009 року по 01.07.2011 року, премії у розмірі 1111 грн. 49 коп.;

не нарахуванні та невиплаті компенсації за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 днів невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3 804 грн. 53 коп.;

не нарахуванні та невиплаті розміру грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 18 905 грн. 98 коп.;

не нарахуванні та невиплаті розміру підвищення грошового забезпечення за час несення служби у нічний час впродовж 2012-2014 років у сумі 1 281 грн. 32 коп.;

Стягнути з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1:

не нараховану та невиплачену компенсацію у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці за період з 01.01.2009 року по 01.07.2011 року в розмірі 2730 грн.;

не нараховану та невиплачену, в зв'язку з не нарахуванням та невиплатою компенсації у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці в розмірі 2730 грн. за період з 01.01.2009 року по 01.07.2011 року, премію у розмірі 1111 грн. 49 коп.;

компенсацію за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 днів невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3 804 грн. 53 коп.;

не нарахуванні та невиплаті компенсації за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 днів невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3 804 грн. 53 коп.;

не нарахований та невиплачений розмір грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 18 905 грн. 98 коп.;

не нарахований та невиплачений розмір підвищення грошового забезпечення за час несення служби у нічний час впродовж 2012-2014 років у сумі 1 281 грн. 32 коп.;

відшкодування за час затримки з розрахунку середньоденного грошового забезпечення з дня звільнення по день звернення до суду в розмірі 29 144 грн. 10 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Так, вказує, що 07.06.2015 року ОСОБА_4 на подану до Острозького РВ УМВС України в Рівненській області та Управління МВС України в Рівненській області заяву про виплату не нарахованих та не виплачених складових грошового утримання, було отримано лист Управління МВС України в Рівненській області №1/Н-494 від 03.06.2015 року, який відправлено через відділення поштового зв'язку 05.06.2015 року.

Вказаним листом у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви було відмовлено повністю.

Зазначає й те, що відповідь з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на подану ОСОБА_1 заяву не надійшла

На думку позивача, дії Острозького РВ УМВС України в Рівненській області та Управління МВС України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати складових грошового утримання є неправомірними.

Відповідач 1 - Управління МВС України в Рівненській області позов не визнав, подав письмове заперечення (а.с. 65-72) та додаткове заперечення (а.с.117-122).

У своєму запереченні вказує на безпідставність заявлених ОСОБА_5 позовних вимог.

Так, вказує, що наказом про особовий склад на підставі мотивованого рапорту керівника Острозького MB УМВС, погодженого з режимно-секретним підрозділом УМВС, надбавка за службу в умовах режимних обмежень не встановлювалася, відповідно і не виплачувалась.

Крім того, зазначає, що підстав для виплати грошової компенсації за не використану відпустку також немає.

Вважає, твердження позивача, що він протягом 2012-2014 pp. постійно працював понаднормово, у вихідні та святкові дні необгрунтованими, оскільки це не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

При цьому, зазначає, що з позивачем при звільненні проведено повний розрахунок, жодної спірної виплати або суми, належної ОСОБА_1 для виплати на день його звільнення, 08.09.2014, не було.

У судовому засіданні позивач та його представник, заявлені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача 1, 2 у судовому засіданні надав пояснення аналогічні обставинам, викладеними у письмовому запереченні Управління МВС України в Рівненській області, позов не визнав повністю. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено судом, 07.06.2015 року ОСОБА_4 на подану до Острозького РВ УМВС України в Рівненській області та Управління МВС України в Рівненській області заяву про виплату не нарахованих та невиплачених складових грошового утримання, було отримано лист Управління МВС України в Рівненській області №1/Н-494 від 03.06.2015 року, який відправлено через відділення поштового зв'язку 05.06.2015 року, що підтверджено відбитком штампу на конверті.

Вказаним листом у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви було відмовлено повністю.

На думку суду така відмова частково не відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Відносини публічної служби з приводу прийняття громадян на службу в органи внутрішніх справ, її проходження та звільнення з неї, в т.ч. в частині оплати праці, врегульовані спеціальним законодавством України, зокрема, але не виключно: Законом України "Про міліцію" №565 від 20.12.1992 року; Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року за №114; Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року №499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за №205/14896.

При цьому, суд зазначає, що за відсутності в спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини до них підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України у якому визначені основні трудові права працівників.

У частині позовних вимог щодо стягнення з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 дні невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3804 грн. 53 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до вислуги років ОСОБА_1 відпустка станом на 2012 рік становить 30 календарних днів, а на грудень 2013 року - 35 календарних днів та на 2014 рік 35 календарних днів.

Відповідно до графіку надання чергових відпусток особовому складу Острозького УMBС України в 2012 році, що затверджено 03.01.2012 року, відпустка ОСОБА_1 повинна була бути надана у квітні 2012 року (а.с.13-14).

Розмір грошового забезпечення ОСОБА_4 станом на 01.01.2012 року становив 2016 грн. 37 коп., а відтак за невикористану відпустку у 2012 році підлягає до компенсації грошова сума у розмірі 2 016 грн. 37 коп.

Відповідно до наказу начальника УМВС України в Рівненській області від 29.01.2014 №18 о/с, ОСОБА_1 був відкликаний з чергової відпустки та на день відкликання невикористана відпустка становить 8 днів (а.с. 15).

Розмір грошового забезпечення ОСОБА_4 станом на 31.12.2013 року становило - 3 086 грн. 37 коп., а відтак підлягає компенсації грошова сума у розмірі 705 грн. 45 коп. (3 086 грн. 37 коп./35*8).

Відповідно до графіку надання чергових відпусток особовому складу Острозького MB УМВС України в 2014 році, що затверджено 25.12.2013 року, відпустка ОСОБА_1 повинна була бути надана у березні 2014 року (а.с. 16-19).

Матеріалами справи встановлено, що наказом №342 о/с УМВС України в Рівненській області від 10.10.2014 внесено часткові зміни до наказу від 05.09.2014 №297 о/с (про звільнення ОСОБА_1 у запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «в» (через обмежений стан здоровя)): «у частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 (М-222014), начальника сектору державної служби боротьби з економічною злочинністю Острозького MB (з обслуговування м. Острог та Острозького району) УМВС України в Рівненській області. Уважати, що він звільнений з виплатою компенсації за 23 календарних дні невикористаної відпустки за 2014 рік».

З огляду на вказане, при звільненні ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за 23 календарні дні невикористаної відпустки у 2014 році в розмірі 2 075 грн. 19 коп., однак, на думку суду, не враховано, що фактична тривалість невикористаної відпустки становить 35 календарні дні, а відтак компенсації підлягає грошова сума у розмірі 1082 грн. 71 коп. (2 075 грн. 19 коп. /23 * 12).

Приймаючи рішення про задоволення позову в цій частині позовних вимог суд врахував наступне.

Статтею 1 Закону України «Про відпустки» (по тексту постанови - Закон №504), передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Положеннями ч.1 та ч.10 ст.6 Закону №504 зафіксовано, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Згідно ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходжень служби в міліції регламентується Положенням №114.

Таким чином, суд звертає увагу, що саме на підставі спеціальних нормативно-правових актів, а не на підставі Закону №504, відбувається регулювання правовідносин за участю осіб, які працюють (проходять або проходили службу) в органах внутрішніх справ, у тому числі і з питань надання відпусток.

Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування законодавства про оплату праці», відповідно до якої передбачено, що законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Таким чином, спірні правовідносини регулюються Положення №114, в п.49 якого передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: чергові; короткострокові; через хворобу; канікулярні; у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Положенням п.52 та п.53 Порядку №114 визначено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу тривалість чергової відпустки в році вступу на службу в органи внутрішніх справ обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби.

У п.56 якого передбачено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до п.51 цього Положення. Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Однак, при цьому суд вважає, що покликання відповідачів про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку особі тільки в році звільнення не відповідають вимогам чинного законодавства.

Так, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які регулюють спірні правовідносини, базуються на Конституції України і складаються з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Відтак, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема Конституцією України.

На думку суду, ненадання відповідачем відпустки в 2012, 2013 рр. у звязку з певними обставинами, - не позбавляло позивача права на можливість використання такої відпустки в наступному році, і відповідно не позбавляє права на отримання компенсації за невикористану відпустку за ввесь період не використаної відпустки.

Таким чином, Порядком №114 передбачена, що не спростовано відповідачем 1,2, грошова компенсація за невикористану відпустку особі, яка звільняється з органів внутрішніх справ.

При цьому суд вказує й те, що вч.2 ст.8 КАС України визначається, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Кечко проти України» суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Виходячи із міжнародних стандартів у галузі права та загальних його принципів, суд вважає, що право працівника на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку за наявності передбачених для того законом підстав, є логічно обумовленим та прямо похідним від права на отримання самої оплачуваної відпустки. Крім того, виплата компенсації за невикористану відпустку за своєю суттю є відповідною гарантією з боку держави, яка визнає за особою право одержати грошову винагороду замість належних їй днів відпочинку, які не були використані.

Водночас, відповідно до положень ч.2 та ч.4 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Натомість, жодних документів щодо компенсації позивачу за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 днів невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3804 грн. 53 грн., суду надано не було.

Враховуючи викладене, в силу прямої дії ст.19 Конституції України, відповідно до ст.2, ч.1 ст.9 та ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заявлених сум компенсації за не використану відпустку, оскільки виплата компенсації за попередні роки не може ставитись в залежність від неповного врегулювання даного питання нормами підзаконних нормативно-правих актів, без врахування положень Конституції України та Кодексу законів про працю України.

У вказаній частині, з врахуванням викладених обставин, судом приймається також рішення про визнання протиправною бездіяльності УМВС України в Рівненській області та Острозького РВ УМВС України в Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 днів невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3804 грн. 53 грн.

У частині позовних вимог щодо стягнення з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 не нарахований та невиплачений розмір грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 18905 грн. 98 коп., суд зазначає наступне.

Згідно статті 22 Закону України "Про міліцію" для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 3.7.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства Внутрішніх справ України № 499 від 31.12.2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 205/14896, підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ.

Таким чином, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ можуть бути залученні до понаднормової роботи лише за письмовим наказом керівника або графіком нарядів чергувань, який затверджується начальником органу внутрішніх справ.

У ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5, всупереч п. 6.17 Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події, затвердженої наказом МВС України від 22.10.2012 № 940, згідно якого членам СОГ, які фактично перебували на службі понад 20 годин - надається 48 годин відпочинку, не надано встановлених годин відпочинку у сімох випадках:

1) 24.01.2012 (вівторок) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 22.01.2012 (понаднормові - 24 год.);

2) 01.02.2012 (середа) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 30.01.2012 (понаднормові - 24 год.);

3) 18.02.2012 (субота) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 16.02.2012 (понаднормові - 24 год.* 2 вихідний день);

4) 13.05.2012 (неділя) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 11.05.2012 (понаднормові - 24 год.* 2 вихідний день);

5) 17.07.2012 (вівторок) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 15.07.2012 (понаднормові 24 год.);

6) 05.08.2012 (неділя) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 03.08.2012 (понаднормові - 24 год.* 2 вихідний день);

7) 23.10.2012 (вівторок) заступив в додаткову СОГ на 12 год. через 1 добу після добового чергування 21.10.2012 (понаднормові 24 год.).

Відповідно до п. 3.7.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішні справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499, при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Згідно п. 3.7.2 Інструкції, годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу та окладу спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці.

Посадовий оклад ОСОБА_1 в 2012 році становив 950 грн.; оклад за спеціальним званням - 125 грн.

Відтак, загальна сума, яку слід ділити на кількість робочих годин в поточному місяці становить 1075,00 грн. (950+125=1075).

З врахуванням викладеного, за понаднормові години чергування в 2012 році позивачу слід нарахувати 1459 грн. 05 коп.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 у 2013 році, всупереч п. 6.17 Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події, затвердженої наказом МВС України від 22.10.2012 № 940, згідно якого членам СОГ, які фактично перебували на службі понад 20 годин - надається 48 годин відпочинку, не надано встановлених годин відпочинку у двох випадках:

1) 23.01.2013 (середа) - заступив в додат. СОГ на 12 год. через 1 добу після добового чергування 21.01.2013 (понаднормові - 12 год.);

2) 24.09.2013 (вівторок) - заступив в добовий наряд через 1 добу після добового чергування 22.09.2013 (понаднормові - 24 год.).

Як встановлено судом, у 2014 році факти, які свідчили б про понаднормові роботи позивача, відсутні.

З огляду на ту обставину, що посадовий оклад ОСОБА_1 в 2013 році становив 950 грн. (до липня 2013 року), далі 1000 грн. ( з липня 2013 року); оклад за спеціальним званням - 125 грн., понаднормові позивача у 2013 році становлять 244, 65 грн.

Тим самим, загальна сума до сплати за неоплачені понаднормові години 2012-2014 p.p. становить 1703,70 грн.

Відтак, позов підлягає в цій частині до задоволення, шляхом стягнення з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 не нарахований та невиплачений розмір грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 1703 грн. 70 коп.

Також судом приймається рішення щодо визнання протиправною бездіяльності УМВС України в Рівненській області та Острозького РВ УМВС України в Рівненській області по ненарахуванню та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 1703 грн. 70 коп.

У частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів 1, 2 та стягнення не нарахованої та невиплаченої, в зв'язку з не нарахуванням та невиплатою компенсації у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці в розмірі 2 730 грн. за період з 01.01.2009 року по 01.07.2011 року, премії у розмірі 1111 грн. 49 коп., суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, в період з 01.01.2009 по 01.07.2011 ОСОБА_5 таку надбавку дійсно не отримував, що підтверджено довідкою Острозького MB УМВС від 17.07.2015 №63/3726 (а.с. 50), що було пов'язано з його безпосереднім обсягом та характером роботи в умовах режимних обмежень.

Пунктом 2.9.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішні справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499, визначено, що надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом.

У ході розгляду справи встановлено, що наказом про особовий склад на підставі мотивованого рапорту керівника Острозького MB УМВС, погодженого з режимно-секретним підрозділом УМВС, така надбавка позивачу не встановлювалася, і відповідно до встановлених приписів Інструкції № 499, не виплачувалася.

Тим самим, позов у заявленій частині позовних разом з визнанням останніх як протиправні та стягнення відповідних сум, не підлягає задоволенню.

У частині стягнення з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 144, 10 грн., судом приймається рішення щодо задоволення такої вимоги частково, в розмірі 4663, 04грн., з урахуванням наступного.

В силу вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року по справі №6-114цс13.

Поміж тим, суд звертає увагу, що ст.117 КЗпП України чітко встановлено, що за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, законодавець покладає на роботодавця обовязок виплати працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку, а за умови наявності спору щодо розміру належних працівникові при звільненні виплат, водночас, покладає на орган, який вирішує спір щодо розміру належних працівникові сум при звільненні, обовязок визначити розмір середнього заробітку з урахуванням обставин справи, наявністю вини роботодавця та іншого. Якщо ж розмір сум належних працівнику при звільненні був визначений лише за результатами судового розгляду справи, відповідно до положень ст.117 КЗпП України розмір відшкодування за час звільнення необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості у порівнянні з середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Таку правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 21.11.2011 року по справі №6-60цс11, де зазначив, що встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

На думку суду, правильним і доцільним у даній ситуації, є застосування приписів ч.2 ст.8 КАС України щодо застосування судом принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 04.10.2010 року (Заява № 377/02), яким передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

З огляду на вказані обставини та приписів ст.117 КЗпПУ, правових позицій Верховного суду України в аналогічних справах, з урахуванням довідки відповідача від 24.09.2014 р. №63/5382 щодо розміру середньоденного заробітку позивача на день звільнення, де середньоденний заробіток визначено в сумі 102 грн. 26 коп., враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем визначено з моменту звільнення по час звернення до суду у розмірі 29 144, 10 грн., а за рішенням суду на користь позивача стягнуто 5508, 23 грн. заборгованості по заробітній платі та інших належних працівникові сум при звільненні, що становить 16 % - частини задоволених вимог позивача, тому з відповідача 2 на користь позивача належить стягнути саме такий відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку від заявленої суми до стягнення, що становить 4663, 04 грн.

У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Крім того, в частині протиправності дій відповідачів 1, 2 щодо не ведення щомісячного табелю робочого часу, суд зазначає, що такий табель робочого часу по своїй суті не є документом, на підставі якого здійснюється нарахування виплат під час проходження служби в органах ОВС.

При цьому, суд вказує на ту обставину, що вимогами пункту 3.7.5 Інструкції № 499, передбачено ведення обліку робочого часу шляхом ведення щомісячного табеля лише при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час. А тому, позовна вимога в частині не ведення щомісячного табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим в частині позовних вимог, а, відтак, підлягає до задоволення частково.

Враховуючи на задоволення позовних вимог частково, згідно ст.94 КАС України, судом приймається рішення присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Острозького РВ УМВС України в Рівненській області судовий збір в сумі 77, 92 грн.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність УМВС України в Рівненській області та Острозького РВ УМВС України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 1703 грн. 70 коп. і не виплати компенсації за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 дні невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3804 грн. 53 грн.

Стягнути з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану чергову відпустку у 2012 році, 8 днів невикористаної відпустки за 2013 рік та 12 дні невикористаної відпустки за 2014 рік у сумі 3804 грн. 53 грн.

Стягнути з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 не нарахований та не виплачений розмір грошового забезпечення за час несення служби понад установлений законодавством робочий час, в тому числі у вихідні та святкові дні впродовж 2012-2014 років у сумі 1703 грн. 70 коп.

Стягнути з Острозького РВ УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4663, 04грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Острозького РВ УМВС України в Рівненській області судовий збір в сумі 77, 92 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.