Справа № 805/2732/15-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 р. Справа № 805/2732/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алябєва І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Центрально Міському районі м. Макіївки (далі ОСОБА_2), треті особи: ОСОБА_3 ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Донецькій області (ОСОБА_3 управління ПФ), ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області (далі ОСОБА_2 в м. Селидове) про розірвання трудових відносин,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Центрально Міському районі м. Макіївки (далі ОСОБА_2), в якому просила розірвати трудові відносини укладені між нею та ОСОБА_2

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2015 року відкрито провадження у справі, 18 серпня 2015 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області (далі ОСОБА_2 в м. Селидове). Також у справі бере участь в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Донецькій області (ОСОБА_3 управління ПФ).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що у січні 2015 року вона звернулася до ОСОБА_2 в м. Селидове із заявою про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, проте отримала відповідь про відмову у задоволенні її заяви. ОСОБА_3 ОСОБА_2 також було відмовлено у задоволенні заяви про її звільнення, у звязку з тим, що ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_2.

Позивач також зазначає, що позбавлена можливості продовжувати роботу та самостійно не може розірвати трудові відносини, а тому просила суд на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України розірвати трудові відносини, укладені між нею та ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Центрально Міському районі м. Макіївки.

Від Головного ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення. Посилаючись на ті обставини, що позивач не перебувала з ними у трудових відносинах, вказують на відсутність відповідних повноважень припинити трудовий договір з ОСОБА_1

Від ОСОБА_2 в м. Селидове надійшли заперечення на позов, у яких просили суд відмовити у задоволенні позову з аналогічних підстав.

Позивач до судового засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представники третіх осіб до судового засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

З урахуванням частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд визнав за можливе розглянути справу без участі представників сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 11 червня 2007 року працювала в ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста юрисконсульта юридичного відділу. З 13 квітня 2012 року на час виникнення спірних відносин знаходилась у відпустці по догляду за дитиною.

Як вбачається зі змісту позову, з початку антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, зокрема, у м. Макіївці, ОСОБА_2 видало працівникам трудові книжки. З серпня 2014 року ОСОБА_1 була вимушена виїхати з місця постійного проживання (Донецька область, м. Макіївка, кв. ГвардійськийАДРЕСА_1) до Запорізької області.

У січні 2015 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 перереєструвалось та знаходиться у м. Селидове.

ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 у м. Селидове із заявою про її звільнення з посади на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України. Проте, їй було відмовлено з посиланням на те, що у ОСОБА_2 у м. Селидове відсутні повноваження щодо її звільнення, оскільки ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 хоча й перереєструвалося до м. Селидове, фактично не функціонує.

Позивачем, на адресу Головного ОСОБА_2 засобами поштового звязку направлено лист з вимогою звільнити її на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, проте відповіді не отримала.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 ОСОБА_2 також відмовлено у задоволенні заяви позивача про звільнення з посиланням на відсутність повноважень, у звязку з тим, що ОСОБА_3 ОСОБА_2 не є роботодавцем позивача.

Розглянувши матеріали справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з приписами статті 124 ОСОБА_4 України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Вирішуючи цій спір суд враховує, що спірні правовідносини в силу обставин, які склались на території Донецької та Луганської областей, належним чином не урегульовані.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач не є внутрішньо переміщеною особою, тому наведена норма не розповсюджує свою дію на спірні правовідносини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що цей спір належить вирішувати на підставі загальних принципів трудового та адміністративного законодавства.

Як вбачається з пояснень третіх осіб повноваження щодо здійснення кадрової роботи в ОСОБА_2 в м. Селидове не передавались іншим територіальним органам Пенсійного фонду України. Це унеможливило вирішення цього спору позасудовому порядку.

При цьому, ситуація, що виникла призвела до неможливості реалізації позивачем своїх трудових прав, зокрема щодо можливості влаштування на роботу.

Відповідно до статті 2 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Статтею 5 КЗпП України встановлені гарантії забезпечення права громадян на працю. Зокрема, Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України вільний вибір виду діяльності.

Згідно з статтею 22 КЗпП України забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Відповідно до ОСОБА_4 України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Статтею 8 ОСОБА_4 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 21 ОСОБА_4 України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до статті 43 ОСОБА_4 України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу неодноразово відмовлено у задоволенні її заяви про звільнення, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Суд дійшов висновку, що відмова у задоволенні заяви позивача про її звільнення не дає змоги ОСОБА_1 використати передбачені ОСОБА_4 України законні права, зокрема права на працю.

Згідно з приписами частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Враховуючи приписи наведеної статті суд вважає за можливе задовольнити цей позов та розірвати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Центрально Міському районі м. Макіївки.

Виходячи з викладеного та керуючись ст. ст. 158-163, 167, 181, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Центрально Міському районі м. Макіївки, розірвати з ініціативи працівника на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Постанова набирає законної сили після законічення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Донецького апеляційного адміністративного через Донецький окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Аляб'єв І.Г.