Справа № 816/1772/15
Суддя: С.А. Іваненко
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/1772/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іваненка С.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Панькіної А.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Дочірнього підприємства "Ферротранс" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2015 року Дочірнє підприємство "Ферротранс" (далі за текстом - позивач, платник податків, ДП "Ферротранс") звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Полтавській області (надалі - відповідач, контролюючий орган, Кременчуцька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 грудня 2014 року № /3084, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 243556,02 грн, за штрафними санкціями в розмірі 121778,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем порушено його права та законні інтереси у сфері публічно-правових відносин через безпідставне донарахування грошового зобовязання зі сплати податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідач позов не визнав. У наданих суду письмових запереченнях вказує, що позивач не надав на перевірку первинні документи, складені з порушенням вимог п.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Крім того, під час перевірки враховано матеріали податкових перевірок контрагентів позивача - ТОВ "Широко", ТОВ "Вейлер", якими, зокрема, не підтверджено реальність здійснення господарських операцій із контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями товарів, робіт (послуг).

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи суд встановив, що ДП "Ферротранс" (ідентифікаційний код 25642707; місцезнаходження: Полтавська область, м. Комсомольськ, вул. Портова, 65) у встановленому законом порядку зареєстроване як юридична особа. Відповідач перебуває на податковому обліку в Кременчуцькій ОДПІ та зареєстрований платником податку на додану вартість.

У період з 18.11.2014 по 24.11.2014 Кременчуцькою ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП "Ферротранс" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Вейлер" за червень-серпень 2014 року, з ТОВ "Широко" за січень-квітень 2014 року, результати якої оформлено актом від 01.12.2014 № 2762/16-03-22-02-12/25642707 (т. 1 а.с. 15-31).

Підстави та порядок проведення перевірки позивачем на оспорюються.

Вказаним актом зафіксовано порушення ДП "Ферротранс" вимог пунктів 201.1, 201.6 статті 201, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого платником допущено заниження ПДВ на 243556,02 грн, в т.ч.: за лютий 2014 року - 45843,20 грн, за березень 2014 року - 7384,00 грн, за квітень 2014 року - 62059,22 грн, за червень 2014 року - 34520,00 грн, за липень 2014 року - 29650,00 грн, за серпень 2014 року - 64099,60 грн.

На підставі зазначених висновків акта перевірки Кременчуцькою ОДПІ 25 грудня 2014 року сформовано податкове повідомлення-рішення № /3084 (т. І а.с. 13), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100" на 243556,02 грн - за основним платежем та застосовано штрафні (фінансові) санкції) в розмірі 121778,01 грн.

Не погодившись з даним повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню субєкта владних повноважень, суд виходить з критеріїв правомірності такого рішення, що встановлені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у звязку з чим перевіряє чи прийнято дане рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване цеі рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивачем, на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ "Широко" та ТОВ "Вейлер" в періоді, охопленому перевіркою, зараховано до складу податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 243556,02 грн.

Однак, за результатами перевірки ДП "Ферротранс" відповідач дійшов висновку про безпідставне віднесення вказаних сум податку до складу податкового кредиту, наслідком чого визначено заниження позивачем зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету.

Мотивуючи даний висновок, відповідач зазначив, що господарська діяльність контрагентів позивача ТОВ "Широко" та ТОВ "Вейлер" має ряд ознак фіктивності, посилаючись на акти перевірок зазначених платників, складені контролюючими органами за наслідками здійснення форм контролю за результатами господарської діяльності вказаних юридичних осіб.

Оцінюючи наведені доводи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Спірні відносини сторін стосуються права платника ПДВ на податковий кредит.

Так, згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За приписами пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, як визначено пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Таким чином, визначальним у питанні перевірки правомірності формування платником податку показників податкової звітності з ПДВ є безпосереднє дослідження факту здійснення господарської операції (її реальності/товарності), на підставі якої таким платником сформовано дані податкового обліку.

Судом встановлено, що спірні відносини між позивачем та його контрагентами стосувалися придбання товарно-матеріальних цінностей.

До матеріалів справи залучено копії договорів:

- від 27 січня 2014 року № 27/01 (т. І а.с. 32), укладеного між ТОВ "Широко" (продавець) та ДП "Ферротранс" (покупець), за умовами якого продавець зобов'язується продати, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар;

- від 10 червня 2014 року № 12/06-1 (т. І а.с. 64), укладеного між ТОВ "Вейлер" (продавець) та ДП "Ферротранс" (покупець), за умовами якого продавець зобов'язується продати, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця /пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України/.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту /абзац перший пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України/.

Матеріалами справи підтверджено, що контрагентами позивача, за результатами здійснення господарських операцій, виписано та передано останньому податкові накладні на суму вартості товарів /т. І а.с. 33-40, 65-71/.

Дослідивши копії зазначених податкових накладних, судом встановлено, що вони за змістом та формою відповідають вимогам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що зауваження відповідача щодо змісту та форми податкових накладних в акті перевірки та письмових запереченнях проти позову відсутні.

Також, Кременчуцькою ОДПІ не спростовано того, що на момент складення зазначених податкових накладних контрагенти позивача мали статус платників податку на додану вартість та були зареєстровані як юридичні особи у встановленому законодавством порядку.

Отже, наведені податкові накладні підтверджують факт придбання позивачем товарів загальною вартістю 1217780,10 грн. (в т.ч. ПДВ - 243556,02 грн), є підставою для віднесення спірних сум ПДВ до складу податкового кредиту та в силу положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України приймаються судом як належний доказ у справі.

За змістом пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до приписів частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Дослідивши товарність спірних господарських операцій, суд встановив наступне.

Позивач, на підставі укладених з ТОВ "Широко" та ТОВ "Вейлер" договорів, придбав у останніх товарно-матеріальні цінності (запчастини та матеріали).

Факт продажу зазначеними суб'єктами господарювання товарно-матеріальних цінностей позивачу підтверджено залученими до матеріалів справи письмовими доказами, а саме: договорами купівлі-продажу, податковими, видатковими та прибутковими накладними, ТТН, реєстром довіреностей, оборотно-сальдовими відомостями, картками рахунків, виписками банківської установи, доказами на підтвердження факту використання придбаних ТМЦ у власній господарській діяльності позивача: договорами підряду, зведеними актіами (реєстрами) до договорів, рахунками-фактурами, копіями сертифікатів якості, платіжними дорученнями.

Позивач оплатив придбані у ТОВ "Широко" та ТОВ "Вейлер" ТМЦ, що підтверджено залученими до матеріалів справи копіями банківських виписок /т. ІІ а.с. 184, 186, 190, 192, 194-195, 197, 199, 202, 204, 208/.

Зазначені ТМЦ позивачем використано при виконанні зобовязань за договорами підряду, укладеними з ВАТ "Полтавський ГЗК" (т. ІІ а.с. 17-32).

Так, до матеріалів справи залучено копії договорів підряду від 30 грудня 2013 року № 5424/3, за умовами якого позивач, як Підрядник, зобов'язувався виконати роботи по заміні та ремонту колісних пар (тип РУ1Ш-957-Г) на піввагонах власності Замовника, а також по транспортуванню, організації проведення і контролю якості робіт по обточуванню колісних пар на території спеціалізованих підприємств "Укрзалізниці" в об'ємах узгоджених із Замовником.

Крім того, до матеріалів справи залучено копію договору підряду від 31 грудня 2013 року № 5477/2, за умовами якого ДП "Ферротранс" зобовязувалось виконати роботи по поточному ремонту піввагонів власності ВАТ "Полтавський ГЗК" в умовах ремонтної бази Підрядника в обсягах, узгоджених із Замовником.

За умовами договору підряду від 21 січня 2014 року № 152/47 позивач (Підрядник) зобов'язувався виконати роботи по заміні змінного обладнання і поточному ремонту вагонів кількістю 1104 шт. (1100 шт ЗДЦ, 4 шт. УМП) згідно "Правил заводського, деповського та поточного ремонтів вагонів промислового транспорту колії 1524 мм", в обсягах щомісяця узгоджених з Замовником.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно враховано при розрахунку податкового кредиту спірних податкових періодів суму ПДВ в розмірі 243556,02 грн, сплачену за придбані у ТОВ "Широко" та ТОВ "Вейлер" ТМЦ.

З приводу посилань відповідача на те, що позивачем до перевірки надано деякі первинні документи, що містять певні дефекти та неточності, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

При цьому, перевіряючи факт здійснення господарської операції, на підставі якої платником податків сформовано дані податкового обліку, суд досліджує товарність такої операції в сукупності чинників, що впливають на її реальний зміст. Зокрема, суд оцінює документи та інші дані, що відображені платником податків в податковому та бухгалтерському обліку, з урахуванням специфіки спірної господарської операції.

Отже, сама собою наявність або відсутність окремих документів чи допущення помилок в їх оформленні не може слугувати підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо іншими даними буде підтверджено фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податку у зв'язку з його господарською діяльністю.

Таким чином, окремі недоліки у оформленні ТТН не є беззаперечним свідченням фіктивності господарських операцій.

Залученими до матеріалами справи письмовими доказами в їх сукупності підтверджено факт придбання позивачем товарів ТОВ "Широко" та ТОВ "Вейлер" ТМЦ, сплати у ціні таких товарів (послуг) податку на додану вартість загалом в розмірі 243556,02 грн та використання придбаних ТМЦ у господарській діяльності ДП "Ферротранс".

Посилання контролюючого органу на відомості, викладені в акті перевірки ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 21 травня 2014 року № 297/26-53-22-04-15-37293733 (щодо неможливості проведення зустрічної звірки ТОВ "Широко") та інформацію, надану ДПІ у Подольському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Вейлер", не приймаються судом в якості достатніх обґрунтувань правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення, оскільки отримання контролюючим органом акта перевірки контрагента платника податків, в якому викладені висновки про вчинення таким контрагентом нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє контролюючий орган від виконання обовязку щодо самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушень закону, адже акт перевірки контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.

З приводу посилань відповідача на відомості Системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів щодо наявних розбіжностей між сумою податкового кредиту ДП "Ферротранс" та сумами податкових зобовязань його контрагентів суд звертає увагу на наступне.

Як визначено частиною другою статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Частиною першою статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, зважаючи на принцип персональної відповідальності платника податку, право добросовісного платника податків на податковий кредит з ПДВ не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Крім того, у постановах від 09 вересня 2008 року у справі №21-500во08, від 01 червня 2010 року у справі №21-573во10, від 31 січня 2011 року у справі №21-47а10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобовязання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Так само, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 22 січня 2009 року у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №3991/03) зазначив, що "… компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності." /пункт 71/.

Як висновок, суд зазначає, що допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару.

Підставою для донарахування платнику податку грошових зобов'язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення спірних господарських операцій. Зокрема, не надано доказів, що підтверджували б невідповідність змісту угод дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчили про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкта оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Так само, наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Враховуючи наведене вище в своїй сукупності, висновок податкової інспекції про порушення позивачем вимог статей 198, 201 Податкового кодексу України здійснено при помилковому розумінні норм діючого на час виникнення спірних відносин законодавства та фактичних обставин справи.

Виходячи з визначення поняття штрафна санкція, що міститься в підпункті 14.1.265 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого дана санкція може бути застосована до платника податків лише у разі вчинення останнім порушення вимог податкового законодавства, а такі порушення в діях позивача відсутні, суд дійшов висновку, що спірним податковим повідомленням-рішенням також неправомірно застосовано до ДП "Ферротранс" штрафні (фінансові) санкції в розмірі 121778,01 грн /т. І а.с. 14/.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено обєктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак протиправної діяльності. Тобто, відповідачем не доведено правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Разом із цим, долученими до матеріалів справи копіями первинних документів бухгалтерського обліку підтверджено право позивача на віднесення до податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 234556,02 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без зясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано це рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення Кременчуцької ОДПІ від 25 грудня 2014 року № /3084 необхідно визнати протиправним та скасувати, а позовні вимоги ДП "Ферротранс" - задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Отже, судовий збір в розмірі 487,20 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, підлягає стягненню з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для утримання Кременчуцької ОДПІ.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги Дочірнього підприємства "Ферротранс" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у Полтавській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 25 грудня 2014 року № /3084.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань за зобовязаннями Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області () на користь Дочірнього підприємства "Ферротранс" () витрати зі сплати судового збору в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2015 року.

Суддя С.А. Іваненко