Справа № 820/6791/15
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 р. Справа № 820/6791/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

представника позивача - Павлуненко К.Л.

представника відповідача - Губської В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2015 р. по справі № 820/6791/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж"

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області, в якому просив суд: скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача:

- з податку на прибуток № від 22 червня 2015 року на загальну суму 388 797,00 грн., з них за основним платежем 259 198,00 грн. та за штрафними санкціями 129 599, 00 грн.;

- з податку на додану вартість № від 22 червня 2015 року частково на суму 32 881,50 грн., з них за основним платежем 21921,00 грн. та за штрафними санкціями 10 960,50 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2015 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж" - задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 22 червня 2015 року № та №.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів п. 138.1, п. 138.8, пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, п. 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою НБУ № 637 від 15.12.2004, ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Протокольною ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду замінено в порядку процесуального правонаступництва згідно ст. 55 КАС України первинного відповідача - Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області на Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що у період з20.04.2015 по 20.05.2015, відповідно до плану-графіку проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на ІІ квартал 2015 року та на підставі наказу від 09.04.2015 р. № 464, виданого ДПІ у Київському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, відповідачем проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж", код ЄДРПОУ - 21242894, з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014.

Результати перевірки оформлені актом №1642/20-31-22-01-07/21242894 від 27.05.2015 р. (т.1 а.с.16-70), згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, зокрема:

- п.138.1, п.138.8, п.138.10.2 ст.138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на прибуток на суму 259198 грн.;

- п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), внаслідок чого підприємством занижено податок на додану вартість на загальну суму 37600 грн., в тому числі за січень 2014 р. на суму 9133 грн., за квітень 2014 р. на суму 15679 грн., за липень 2014 р. на суму 4455 грн., за листопад 2014 р. на суму 8333 грн.;

На підставі вищезазначених висновків акту перевірки, Державною податковою інспекцією у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 22.06.2015 р.:

- № , яким ТОВ "Електропівденатоммонтаж" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 388797,00 грн., з яких 259198 грн. - основний платіж,129599 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т. 1 а.с.14);

- № , яким ТОВ "Електропівденатоммонтаж" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 56400,00 грн., з яких 37600 грн. - основний платіж, 18800 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т. 1 а.с.15).

Не погодившись з прийнятим відповідачем податковим повідомленням-рішенням № в повному обсязі та податковим повідомленням-рішенням № частково - на суму 32881,50 грн., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не було доведено належними і допустимими доказами обставин та фактів, на які він посилається в обґрунтування відповідності нормам чинного законодавства прийнятих ним оскаржуваних рішень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 22 червня 2015 року № та № винесено з порушенням норм чинного законодавства України, що стало підставою для їх скасування в повному обсязі.

Переглянувши рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даних рішень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних рішень, а також відображених суб'єктом владних повноважень в акті перевірки суджень на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Таким чином, показник валових витрат безпосередньо впливає на об'єкт оподаткування.

Відповідно до вимог пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України (далі - ПК України) витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п. 138.4 ст. 138 ПК України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Підпунктом 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України передбачено, що інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

За змістом п.138.6, п.138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно п.п.138.10.2 п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат включаються, зокрема: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, серед яких, витрати на врегулювання спорів у судах; інші витрати загальногосподарського призначення (витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; витрати на ремонт тари; оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, о забезпечують збут; витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг).

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Водночас згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також відвід того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Крім того, слід зазначити, що за змістом частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, юридичний аспект вчинених господарських дій або подій не входять до складу поняття "господарська операція" (бухгалтерський чи економічний ефект).

Із положень частин першої, третьої статті 9 вказаного Закону вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складені на їх підставі зведених облікових документів, систематизація інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форму); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач у перевіряємому періоді мав господарські взаємовідносини з ТОВ "ТРАНСЛЕМ", ТОВ "Будмонтажізоляція", ПП "ЦЕНТРОМАШ" та ПАТ "Український страховий капітал".

Так, на підставі договору поставки № 1276 від 30.12.2013 р., укладеного між ТОВ "Електропівденатоммонтаж" (замовник) та ТОВ "ТРАНСЛЕМ" (постачальник), постачальник зобов'язується поставити, а замовник оплатити контейнери 20-ти футові (б-в, зад. стан) у кількості 4 шт. (т.1 а.с.146-148).

На підтвердження доводів про реальність господарських операцій за правочином платник податків подав до суду складені контрагентом копії податкової накладної № 1021 від 30.01.2014р. на суму 54800,00 грн. (у т.ч. ПДВ 9133,33 грн.); (т.1 а.с.149); видаткової накладної № 1021 від 30.01.2014р. на суму 45200,00 грн. (у т.ч. ПДВ 7533,33 грн.); (т.1 а.с.150); платіжного доручення №4930 від 03.01.2014 р. на суму 54800,00 грн. (т.1 а.с.151); рахунку на оплату №3012301 від 30.12.2013 р. на суму 54800,00 грн. (т.1 а.с.152); актів здачі-приймання робіт (надання послуг) №1021 від 03.01.2014 р. на суму 9600,00 грн. (т.1 а.с. 1600,00 грн.), (т.1 а.с.153), акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 20.02.2014 р., від 31.01.2014 р. (т.1 а.с.156-159).

Транспортування відбувалося автотранспортом постачальника за рахунок позивача на склад у м. Харкові. Зазначені товаро-матеріальні цінності були придбані ТОВ "Електропівденатоммонтаж" для використання у власній господарській діяльності у складі основних виробничих фондів, для чого власними силами підприємства було здійснено їх модернізацію на підставі актів про модернізацію контейнерів 20-футових від 31.01.2014 р. та 20.02.2014 р. (т.1 а.с.154-155), після чого вони були введені в експлуатацію згідно актів типової Форми №03-1 від 31.01.2014 р. та 20.02.2014 р.

Крім того, між позивачем - ТОВ "Електропівденатоммонтаж" (підрядник) та ТОВ "Будмонтажізоляція" (субпідрядник) був укладений договір з №2014-11-10-1 від 10.11.2014 р. на виконання будівельно-монтажних робіт з модернізації генераторного вимикача, які є частиною загального обсягу робіт з реконструкції енергоблоку ст.№9 ДТЕК КУРАХІВСЬКА ТЕС. (т.1 а.с.161-202).

На підтвердження фактичного виконання умов за вказаним договором позивачем надано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії первинних документів бухгалтерського та податкового обліку, а саме: графіку виконання договору №2014-11-10-1 від 10.11.2014 р. (т.1 а.с.203); договірною ціною складеною відповідно до договору №2014-11-10-1 від 10.11.2014 р. (т.1 а.с.204); актом здачі-приймання будівельного майданчику (фронту робіт), (т.1 а.с.205); податковою накладною №70 від 10.11.2014 р. на суму 50000,00 грн. (у т.ч. ПДВ 8333,33 грн.) (т.1 а.с.206); рахунком №72 від 10.11.2014 р. на суму 50000,00 грн. (у т.ч. ПДВ 8333,33 грн.), (т.1 а.с.207); платіжним дорученням №4154 від 11.11.2014 р. у сумі 50000,00 грн. (т.1 а.с.208); договором №226-ЭН від 18.06.2014 р. із замовником будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт на об'єкті Курахівська ТЕС (т.2 а.с.65-111); довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форма КБ-3 (т.2 а.с.112-113); журналу-ордеру і відомості по рахунку 3711 "Розрахунки за виданими авансами" (т.2 а.с.114); бухгалтерською довідкою взаємних розрахунків з ТОВ "Будмонтажізоляція" від 30.07.2015 р. (т.2 а.с.115).

Крім того, на виконання вимог протокольної ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року, позивачем надано додаткові докази на підтвердження реальності господарських відносин із ТОВ "Будмонтажізоляція", зокрема: договір №2014-11-10-1 від 10.11.2014 р. з виконання будівельно-монтажних робіт ( т. 2 а.с. 207-241), технічне завдання (т. 2 а.с. 245-262), довідки про вартість виконаних робіт КБ-3 (т. 2 а.с. 263-265).

Також під час судового розгляду справи встановлено, що позивачем - ТОВ "Електропівденатоммонтаж" (покупець) укладено договір постачання №17062014 ДП від 17.06.2014 р. з ПП "ЦЕНТРОМАШ" (постачальник) на придбання металоконструкцій.

Згідно вказаного договору постачальник в порядку та на умовах, визначених договором зобов'язується виготовити та поставити металоконструкцію (продукцію) разом з усіма її приладдям та документами, що стосуються продукції та підлягають переданню разом із нею відповідно до вимог чинного законодавства України, а покупець зобов'язується своєчасно й належним чином прийняти та оплатити таку продукцію. (т.1 а.с.209-213).

Виконання договору підтверджується: рахунком - фактурою №200 від 20.06.2014 р. у сумі 26728,00 грн. (у т.ч. ПДВ 4454,67 грн.) (т.1 а.с.217), податковою накладною №7 від 07.07.2014 р. у сумі 26728,00 грн. (у т.ч. ПДВ 4454,67 грн.), платіжним дорученням про предоплату №2580 від 07.07.2014 р. у сумі 26726,00 грн. (т.1 а.с.216), видатковою накладною №111 від 17.07.2014 р. на суму 26728,00 грн. (у т.ч. ПДВ 4454,67 грн.), (т.1 а.с.215).

Транспортування відбувалося власним автотранспортом покупця згідно подорожнього листа на автомобіль ГАЗ 33023-414 держ. АХ 4791 ВІ зі складу постачальника за адресою: м.Зугрес, Донецької обл., вул. Кошового, 88 для виконання робіт на об'єкті Зуївська ТЕС у м.Зугрес. (т.1 а.с.218), що також підтверджується договором №135-ЭН від 28.03.2014 р. з замовником будівельно-монтажних робіт на об'єкті Зуївська ТЕС (т.2 а.с.21-60), звітом про витрати основних матеріалів у будівництві в співставленні з виробничими нормами за серпень 2014 р. (т.2 а.с.61-63).

Колегія суддів зазначає, що оформлені сторонами вищезазначених договорів первинні документи відповідають вимогами ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а податкові накладні - вимогам пп. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарські операції за вищезазначеними договорами, укладеними між позивачем та з ТОВ "ТРАНСЛЕМ", ТОВ "Будмонтажізоляція", ПП "ЦЕНТРОМАШ", повністю підтверджені відповідними первинними документами.

Порушень в діях позивача при формуванні податкового кредиту по взаємовідносинам з вищезазначеними контрагентами у січні, липні та листопаді 2014 року на загальну суму ПДВ у розмірі 21 921 грн. та при формуванні витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за 2014 рік у розмірі 6469 грн. за рахунок взаємовідносин з ТОВ "ТРАНСЛЕМ", під час судового розгляду не встановлено.

Доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивачем включено до складу податкового кредиту при обчисленні податку на додану вартість за спірний період та сформовано валові витрати, відповідачем по справі не надано. Наявні в матеріалах судової справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи за змістом відповідають вимогам законодавства, що пред'являються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надано.

З приводу посилання податкового органу на акт ДПІ у Київському районі м.Донецька ГУ Міндоходів у Донецькій області від 28.03.2014 р. №195/05-64-22-02-/38844515 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ТРАНСЛЕМ" () щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за січень-лютий 2014 року", податкову інформацію про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "БУДМНОТАЖІЗОЛЯЦІЯ" () щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за листопад 2014 року, що отримана з Єнакіївської ОДПІ (Дебальцівське відділення) 03.03.2015 р. № 43/05-10-22-13-0/36760769, акту ДПІ у Бабушкінському районі ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 19.05.2014 року № 78/223/38931204 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Пенталіт", щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за січень-лютий 2014 року", на підставі яких податковим органом зроблено висновок про відсутність ознак господарської діяльності між позивачем та вказаними суб'єктами господарювання, колегія суддів зазначає наступне.

В силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст.61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Податковий кодекс України не ставить право позивача на податковий кредит у залежність від факту сплати ПДВ постачальником товарів (послуг) (по ланцюгу) до бюджету.

Платник податку на додану вартість (покупець товару, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Отже, платник податків, який придбав товар та або/послуги в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування своїм контрагентом або постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання .

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та праві на отримання бюджетного відшкодування. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Колегія суддів також звертає увагу на приписи ч.2 ст.8 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

В Рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява № 803/02). «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік. заява № 6689/03) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати. Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України").

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та формування валових витрат; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

Отже, в силу закону отримання податковим органом акту перевірки, довідки зустрічної звірки або акту про неможливість проведення зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, акт перевірки контрагента або акт про неможливість проведення зустрічної звірки тощо, не має преюдиціального значення при розгляді справи судом та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

Таким чином, не можуть бути єдиним та безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати актів перевірок контрагента позивача та їх контрагентів по ланцюгу постачання або результати автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по справі не надано доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивачем включено до складу податкового кредиту при обчисленні податку на додану вартість та валових витрат при обчисленні податку на прибуток. Натомість, наявні в матеріалах судової справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи за змістом відповідають вимогам законодавства, що пред'являються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надано.

З приводу господарських відносин між позивачем та ПАТ "Український страховий капітал", колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки, відповідачем зроблено висновок про завищення позивачем суми витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на суму страхових платежів, які були задекларовані ТОВ "Електропівденатоммонтаж" у 2014році у складі адміністративних витрат у сумі 1433519 грн.

У ході перевірки встановлено, що ТОВ "Електропівденатоммонтаж" постійно про водило фінансово-господарську діяльність з ДП "НЕК "УКРЕНЕРГО" з реалізації ЕМР, ПНР так із проведення розрахунків між підприємствами. Протермінована дебіторська/кредиторська заборгованість між підприємствами відсутня. За перевірений період на підприємстві не було жодного випадку страхового відшкодування за договором добровільного страхування фінансових ризиків.

Таким чином, на думку податкового органу, оскільки за перевірений період на підприємстві не було жодного випадку страхового відшкодування за договором добровільного страхування фінансових ризиків, ризики відсутні і проведені фінансово-господарські операції не потребують страхування. За таких обставин, податковим органом не встановлено зв'язок проведених операцій страхування з фінансово-господарською діяльністю підприємства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками податкового органу з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ТОВ "Електропівденатоммонтаж" (Страхувальник) у ході проведення фінансово - господарської діяльності користувалось послугами страхової компанії ПАТ "Український страховий капітал", (Страховик) на предмет добровільного страхування фінансових ризиків, згідно укладеного генерального договору добровільного страхування фінансових ризиків №ФР13-016/003 від 01.09.2013р. терміном дії до останнього строку дії додатків до Генерального договору.

Страхова сума визначається в межах вартості товару (послуги) , що поставляється Страхувальником Контрагенту відповідно до Договору (контракту) та/або Додатку до нього. Конкретний розмір страхової суми об'єкту страхування зазначається у Додатках до Генерального Договору на підставі заяви Страхувальника.

Страховий тариф розраховується відповідно до Правил Страховика та складає 10,0% від страхової суми за кожним додатком.

Розмір страхового платежу та термін його сплати на поточний рахунок Страховика визначається кожним Додатком до Генерального Договору.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК України, будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, то застраховані збитки, яких зазнав такий платник податку у зв'язку з веденням господарської діяльності, включаються до його витрат за податковий період, в якому він зазнав збитків, а будь-які суми страхового відшкодування зазначених збитків включаються до доходів такого платника податку за податковий період їх отримання.

Зазначені витрати відносяться до валових витрат подвійного призначення, тобто таких, які в рахунок зменшення податкової бази приймаються у разі, якщо вони пов'язані безпосередньо з господарською діяльністю підприємства.

Основним мотивом для висновку про неналежність спірних виплат позивача за названим договором страхування до валових витрат податковим органом фактично зазначено недоцільність цих витрат внаслідок відсутності страхового випадку. Втім слід зазначити, що до повноважень податкового органу належить лише контроль за дотриманням суб'єктом господарювання податкового законодавства, тоді як оцінка ефективності діяльності платника перебуває поза межами компетенції органів податкової служби. А відтак обґрунтованість витрат платника, які зменшують у цілях оподаткування отримані ним доходи, не може оцінюватися з точки зору їх доцільності та раціональності для досягнення економічного результату.

Доказів страхування позивачем фіктивних операцій податковим органом не подано; факту неспіврозмірності страхових виплат з вартістю застрахованих позивачем фінансових ризиків відповідачем не доведено.

Оскільки страхування ризиків позивачем було здійснено в рамках його господарської діяльності, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про незаконність донарахування Товариству оспорюваної суми податкового зобов'язання з податку на прибуток по відносинам з ПАТ "Український страховий капітал".

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення відповідача в оскаржуваній частині - № від 22 червня 2015 року на загальну суму 388 797,00 грн. та № від 22 червня 2015 року частково на суму 32 881,50 грн., з них за основним платежем 21921,00 грн. та за штрафними санкціями 10 960,50 грн., прийнято відповідачем без дотримання вимог визначених частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх скасування в оскаржуваній позивачем частині.

Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для виходу за межі позовних вимог та скасування податкового повідомлення-рішення № від 22 червня 2015 року, яким позивачу донараховано суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість та штрафні санкції, в повному обсязі.

Як свідчать матеріали справи, при поданні позову позивачем заявлено вимогу щодо скасування зазначеного податкового повідомлення-рішення № від 22 червня 2015 року частково на суму 32 881,50 грн., з них за основним платежем 21921,00 грн. та за штрафними санкціями 10 960,50 грн. З адміністративного позову вбачається, що позивачем визнається сума завищення податкового кредиту за квітень 2014 року у розмірі 15 679,00 грн. по господарським відносинам із ТОВ "Пенталіт".

Натомість, суд першої інстанції, необґрунтовуючи підстав виходу за межі позовних вимог, не досліджуючи при цьому реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Пенталіт" у березні 2014 року, прийняв рішення щодо скасування податкового повідомлення-рішення відповідача № від 22 червня 2015 року, яким позивачу донараховано суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за квітень 2014 року на загальну суму 23 518 грн. 50 коп., в т.ч. 15 679,00 грн. - за основним платежем, 7 839 грн. 50 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями, за наслідками здійснення господарських операцій із ТОВ "Пенталіт" у березні 2014 року.

Згідно ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2015р. по справі № 820/6791/15 в частині виходу за межі заявлених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж" та скасування податкового повідомлення-рішення від 22 червня 2015 року № на загальну суму 23 518 грн. 50 коп., в т.ч. 15 679,00 грн. - за основним платежем, 7 839 грн. 50 коп. не відповідає вимогам ст. 159 КАС України, оскільки прийнята судом без жодного обґрунтування та з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині виходу за межі заявлених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж" та скасування податкового повідомлення-рішення від 22 червня 2015 року № на загальну суму 23 518 грн. 50 коп., в т.ч. 15 679,00 грн. - за основним платежем, 7 839 грн. 50 коп. підлягає скасуванню.

В іншій частині доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та його скасування колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 11, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2015р. по справі № 820/6791/15 скасувати в частині виходу за межі позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Електропівденатоммонтаж" та скасування податкового повідомлення-рішення від 22 червня 2015 року № на загальну суму 23 518 грн. 50 коп., в т.ч. 15 679,00 грн. - за основним платежем, 7 839 грн. 50 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2015 р. по справі № 820/6791/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 19.10.2015 р.