Справа № 815/5015/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5015/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Загрійчук О.В.

сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представники відповідачів не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

приватного підприємства Екстра Північ до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкових повідомлень - рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов приватного підприємства Екстра Північ до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області в якому позивач просить:

- скасувати податкове повідомлення - рішення від 12 серпня 2015 року за формою «Р» №;

- скасувати податкове повідомлення - рішення від 12 серпня 2014 року за формою «В4» №;

- скасувати податкове повідомлення - рішення від 12 серпня 2015 року за формою «Р» № в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зокрема зазначив, що відповідач неправомірно визначив суми податкових зобов'язань через недоведеність обставин, що мали значення для винесення рішень, які викладені в Акті перевірки від 27.07.2015р., не відповідають фактичним обставинам; висновки, зроблені Відповідачем, свідчать про неправильне застосування норми матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги повністю з підстав, викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи.

В обґрунтування заявленої правової позиції представник надав до суду письмові заперечення (т. 2 а/с. 27 - 29).

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Державною податковою інспекцією у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області в період з 30.06.2015р. по 20.07.2015р. була проведена планова виїзна перевірка ПП «ЕКСТРА-ШВНІЧ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014.

За результатами перевірки складений Акт №5159/15-32-22-04/37223357 від 27.07.2015р.

Перевіркою встановлено порушення:

- п.п.135.1 та п.п.135.2 ст.135, п.п.138.10.3 п.138.10 та п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п. 150.1 ст.150 Податкового кодексу України,в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток станом на 31.12.2014р. на суму 25 926 грн. та занижено податок на прибуток на загальну суму 134 162 грн., у тому числі у 2013 році на суму 87 416 грн., у 2014 році нас уму 46 746 грн.;

- п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187 та п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення станом на 31.12.2014р. у сумі 17 994 грн. та занижено нарахування податку на додану вартість на загальну суму 198 656 грн.

12 серпня 2015 р. відповідачем на підставі Акту від 27.07.2015р. були винесені податкові повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 134 162 грн. та застосована штрафна санкція на суму 67 081 грн., всього на суму 201 243 грн.;

- №, яким зменшено розмір від'ємного значення податку на додану вартість у розмірі 17 994 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 198 656 грн. та застосована штрафна санкція на суму 99 328 грн., всього на суму 297 984 грн.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

В акті перевірки від 27.07.2015р. відповідачем зазначено, що підприємством безпідставно не віднесено до складу доходів від операційної діяльності суму коштів проведених через РРО, як розрахунки за продані товари та які містяться у фіскальних чеках, але не знесені до журналу використання РРО як суму виторгу за день (не вказано в графі №5 «Сума розрахунків») без наявності первинних документів щодо скасування таких проведених сум. Загальна сума заниження доходів за 2013 рік по вказаному порушенню становить 262 920 грн. Це, в свою чергу, спричинило заниження податкових зобов'язань з ПДВ на суму 52 585 грн.

Підприємством завищено витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 902 439 грн., у тому числі у 2013 році завищення складає 422 946, у 2014 році - 479 493 грн.

Це сталося, на думку відповідача, в зв'язку з тим, що у перевіряємому періоді Позивачем віднесено до складу валових витрат на збут вартість відшкодування електроенергії на загальну суму 814 772 грн. на користь ПВТП «Екстра» (код 22447463) за адресами: м. Одеса, вул. Князівська, 40, м. Одеса, вул. Корольова, 24, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 31, м. Одеса, вул. Товстого, 10, та на користь ОСОБА_2 (НОМЕР_1) за адресою: м. Одеса, вул. Єврейська, 6, відповідно до умов укладених договорі оренди. Відшкодування вартості електроенергії здійснювалося на підставі актів здачі-приймання робіт (наданих послуг).

За висновками Акту від 27.07.2015р. позивачем здійснено віднесення протягом перевіряємого періоду до складу витрат на збут вартості відшкодування електроенергії по первинним документам, оформлення яких не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: без укладення договорів на постачання електроенергії з суб'єктом господарювання, який має право на її постачання. Цей висновок обґрунтований положеннями Правил користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕУ від 31.07.1996р. №28, ч.ч.3,4 ст.277 Господарського кодексу України, ст.7 Закону України «Про природні монополії», ст.ст. 13,26 Закону України «Про електроенергетику».

В зв'язку із зазначеним порушенням відповідачем встановлена відсутність від'ємного значення об'єкта оподаткування за 2013 рік (тобто, зняти збитки за попередній період), а за 2014 рік від'ємне значення розраховано в сумі 36 494 грн. (рядок 06.5 Декларації за 2014 рік). Таким чином, Відповідачем встановлено завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування попереднього звітного (податкового) року (від'ємне значення рядка 07 Декларації) у 2014 року на 87 667 грн.

Завищення витрат, в свою чергу, спричинило завищення податкового кредиту на суму 164 065 грн.

З наведеними висновками Відповідача неможливо погодитись з наступних підстав.

Відповідно до положень п.п.4,7,8 ст. ІІІ Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операції за товари (послуги), затвердженого наказом Міндоходів і зборів України від 28.08.2013 №417, суб'єкти господарювання, які використовують РРО, зобов'язані у кінці робочого дня друкувати на РРО фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах РРО. Реєстрація видачі коштів у разі повернення товару або скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку здійснюється шляхом реєстрації від'ємної суми. Якщо сума коштів, виданих при поверненні товару чи рекомпенсації раніше оплаченої послуги, перевищує 100 гривень, то матеріально відповідальна особа господарської одиниці або особа, яка безпосередньо здійснює розрахунки, повинна скласти акт про видачу коштів. В акті необхідно зазначити дані документа, що встановлює особу покупця, який повертає товар (відмовляється від послуги); відомості про товар (послугу); суму виданих коштів; номер, дату і час видачі розрахункового документа, який підтверджує купівлю товару (отримання послуги).

Такий самий акт складається при скасуванні помилково проведеної через РРО суми розрахунку, де вказуються дані про помилкову суму та реквізити розрахункового документа. Акти про видачу коштів та акти про скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку передаються до бухгалтерії суб'єкта господарювання і зберігаються протягом трьох років. У разі відсутності в суб'єкта господарювання бухгалтерії зазначені акти підклеюються на останній сторінці відповідної книги ОРО.

У наведеній відповідачем на сторінці 5 Акту від 27.07.2015р. таблиці зазначено, що серед сум, які містяться у фіскальних звітних чеках та не внесених до журналу використання РРО приведені суми 65 901.58 грн. за 14.05.2013р., а також 19 691.71 грн. та 63 425 грн. за 27.09.2013р.

Проте відповідачем під час перевірки не враховано, що за 14.05.2013 р. мав місто факт помилково проведеної через РРО операції в сумі 62 024,74 грн. (замість 65 901,58 грн., зазначеної відповідачем). Та відповідно до положень наведеного Порядку №417 за наявності пояснювальної касира 14.05.2013р. був складений акт про анулювання розрахункової операції №5 та ця операція була відмінена у встановленому законодавством порядку (а.с.76-77).

Крім цього, за робочій день можливо друкуватися лише один фіскальний звіт (2-звіт - денний звіт з обнулінням інформації в оперативній пом'яті та занесенням її до фіскальної пам'яті РРО). За 27.09.2013р. існує лише фіскальний звіт на суму 63 425 грн.

Таким чином, Позивачем не внесені до журналу використання РРО як суми виторгу за день у розмірі 299 910,42 грн. (315 503,71 - 65901,58 - 19 691,71). Відповідно заниження суми доходів за 2013 рік складає 249 925,35 грн. замість зазначених 262 920 грн. Зобов'язання з ПДВ за даним порушенням занижені відповідно на 49 985,07 грн. замість зазначених 52 584 грн.

Також, суд не погоджується з висновками відповідача викладеними у акті перевірки від 27.07.2015 року щодо безпідставного віднесення підприємством до складу витрат вартості відшкодування електроенергії в орендованих приміщеннях без укладення договорів на постачання електроенергії з суб'єктом господарювання, з огляду на наступне.

Статтею 138 ПК України (в редакції, що діяла у перевіряємий період) встановлені склад витрат та порядок їх визнання. За п.138.1 витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.138.4, 138.6 - 138.9, п.п. 138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті.

За положеннями п.138.10.3 ПК України до складу витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме (д); витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов 'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).

З п.14.1.97 ПК України, лізингова (орендна) операція- це господарська операція фізичної чи юридичної особи (орендодавця), що передбачає надання основних засобів у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за плату на визначений строк. Оперативний лізинг (оренда) - господарська операція фізичної або юридичної особи, що передбачає передачу орендарю основного фонду, придбаного або виготовленого орендодавцем, на умовах інших, ніж ті, що передбачаються фінансовим лізингом (орендою).

За ст.283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строку користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідач, посилаючись на ст.7 Закону України «Про природні монополії» та ст.ст.13,26 Закону України «Про електроенергетику» у акті перевірки зазначає, що постачати електричну енергію (а також виписувати первинні документи на її постачання: договори, акти виконаних робіт, рахунки, податкові накладні тощо) має право тільки суб'єкт господарювання, який отримав ліцензію НКРЕ на право здійснювати підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії. Суб'єкти господарювання (споживачі, субспоживачі) мають право придбавати та використовувати у власній господарської діяльності електричну енергію тільки після укладення договору на її постачання з суб'єктом господарювання, який отримав ліцензію НКРЕ.

Однак, відповідно до п. 1.11 Правил користування електричною енергією, за яким у разі передачі електроустановки або її частини в оренду та обумовлення договором оренди передачі орендареві відповідних повноважень щодо врегулювання договірних відносин з електропередавальною організацією та/або постачальником електричної енергії щодо електрозабезпечення орендованої електроустановки або її частини між орендарем та суб'єктами електроенергетики мають бути укладені відповідні договори згідно з вимогами цих Правил.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач на підставі договорів оренди/суборенди, укладених із ПВТП «Екстра» (код 22447463), орендує в м. Одесі приміщення за адресами:

- вул. Академіка Корольова, 24 (договір оренди №25 від 01.02.2011р. та договір оренди

№33 від 01.12.2013р.);

- вул. Товстого, 10 (договір суборенди №4, від 21.09.2011р. та договір суборенди №8 від 01.09.2014р.);

- вул. Князівська, 40 (договір суборенди №6 від 26.03.2012р. та договір оренди №7 від 01.01.2014р.);

- Люстдорфська дорога, 31(договір суборенди №2 від 19.09.2011р. та договір суборенди №9 від 01.09.2014р.).

Також на підставі договору оренди, укладеного із СПД ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) Позивач орендує приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Єврейська, 6 (договір оренди б/н від 13.08.2013р.).

Приміщення надані позивачеві за відповідними актами приймання-передачі для здійснення діяльності, що обумовлена статутом. За умовами договорі оренди щомісячно сплачується орендна плата, а також комунальні послуги згідно виставлених рахунків відповідно до фактичних витрат орендодавця - орендаря у випадку суборенди).

Позивачем щомісячно підписуються акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти про використану електроенергію, виставляються відповідні рахунки-фактури.

Тобто, за умовами договорів оренди не має місця ніякого приєднання позивача до мереж орендодавця в якості вторинного споживача (субспоживача, субабонента). Не має місця ніяких точок розділу елементів електричної мережі між власниками електроустановок та орендарем (Позивачем), тобто, відсутні межи балансової належності. Усі електрифіковані споруди залишились у орендодавця. Договори на постачання електроенергії укладені із власниками приміщень, тобто власниками об'єкту, власниками електроустановок.

Отже, позивач не відповідає ознакам субспоживача електроенергії, оскільки не має місця спільне використання технологічних мереж, приєднання електроустановок до технологічних мереж основного споживача, та як слідство, не має факту перетікання реактивної електроенергії, оскільки електрообладнання, засоби обліку орендованого приміщення не змінюється, не переобладнується тощо. Відповідальним за технічний стан, збереження, цілісність розрахунків засобів обліку електричної енергії та пломб залишився орендодавець (орендар у випадку суборенди).

Та на позивача, окрім відшкодування фактичних витрат, не покладено ніяких повноважень щодо врегулювання договірних відносин з постачальником електроенергії.

Аналогічна позиція викладена у листі Національної комісії регулювання електроенергетики України від 06.09.2011р. №6601/11/17-11, зокрема, «у разі, якщо договором оренди не обумовлено передачі орендареві відповідних повноважень щодо врегулювання договірних відносин з електропередавальною організацією та/або постачальником електричної енергії щодо електрозабезпечення орендованої електроустановки або її частини, енергопостачальна компанія не має підстав щодо укладення з таким орендарем відповідних договорів згідно з вимогами Правил. За електричну енергію в такому випадку має розраховуватись орендодавець як власник відповідного майна. Усі відносини між власником майна (балансоутримувачем) та орендарем мають бути врегульовані договором оренди відповідного майна».

Відповідачем не доведено, з яких підстав позивач, що є особою, якій за умовами договору оренди передано лише приміщення, але ніяк не електрообладнання, засоби обліку тощо, якому не надані повноваження щодо врегулювання договірних відносин безпосередньо з електропостачальником, повинен укладати договори постачання електроенергії з суб'єктом господарювання, який отримав ліцензію НКРЕ.

Крім того, позивач орендує нежитлові приміщення з 2011 року. Умовами укладених договорів не передбачено надання орендарю повноважень щодо безпосереднього врегулювання питань електрозабезпечення з електропостачальником. Відповідачем здійснялося перевірки ПП «Екстра-Північ» з питань дотримання вимог податкового законодавства в інші періоди часу, зокрема, перевірявся період з 01.10.2011р. по 31.12.2012р. Перевірялись, між іншим, витрати підприємства, у тому числі «інші витрати звичайної діяльності та інші операційні витрати» - рядок 06.5 декларації з податку на прибуток (з 2012 року рядок 06.4). До цих витрат відносяться витрати на операції оренди/лізингу (ряд.06.4.13). ОСОБА_3 під час перевірки цього показника завищення задекларованих витрат, у т.ч. витрат на операції оренди, не встановлено. (арк.8 акту від 17.04.2013р.).

Таким чином, висновок щодо віднесення до складу витрат на збут відшкодування електроенергії по первинним документам, оформлення яких не відповідає вимогам чинного законодавства (без укладення договорів на постачання електроенергії з суб'єктом господарювання, який має право на її постачання) є протиправним.

Отже, неправильне визначення відповідачем валових доходів (сума їх заниження за 2013 рік складає 249 925,35 грн., а не 262 920 грн.), а також неправомірність визначення відповідачем валових розходів позивача («зняття» витрат на збут за 2013-2014 p.p. в сумі 814 772 грн.) призвело до невірного визначення від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток попереднього звітного (податкового) року; невірного визначення зобов'язань з ПДВ за перевіряємий період (сума заниження складає 49 985,07 грн., а не 52 584 грн.) за результатами операцій з РРО; невірного визначення податкового кредиту з ПДВ (не мало місця його завищення на 164 065 грн. від вартості відшкодування електроенергії).

За результатами перерахунку (розрахунки податкових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ) має місце лише завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток станом на 31.12.2014р. на суму 25 926 грн. та заниження податкового зобов'язання з ПДВ на суму 38 319 грн.

В свою чергу, зобов'язання з ПДВ в сумі 38 319 грн., визнані позивачем, та сплачені 25.08.2015р. з урахуванням штрафу в розмірі 19 160 грн., всього в сумі 57 479 грн. (копія платіжного доручення №1316 від 25.08.2015р. додана до матеріалів справи), тому податкове повідомлення-рішення від 12.08.2015р. №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 198 656 грн., застосована штрафна санкція на суму 99 328 грн., всього на суму 297 984 грн., підлягає скасуванню в частині нарахування зобов'язання з ПДВ в сумі 160 337 грн. (198 656 - 38 319), відповідно, штрафна санкція повинна бути скасована в частині 80 169 грн. (160 337 х 50%), всього податкове повідомлення-рішення повинно бути скасовано в частині 240 506 грн. (160 337 + 80 169).

Дослідивши матеріали справи, суд погоджується із доводами позивача про те, що висновки ДПІ в Приморському районі, викладені в акті перевірки - є безпідставними, оскільки фінансово-господарська діяльність суб'єкта господарювання відбувалась на законних підставах, що підтверджує дії платника податку в правовому полі. І тому виключення вищевказаних сум зі складу податкового кредиту, та відповідно визначення суми податкового зобов'язання по податку на додану вартість суперечать приписам чинного податкового законодавства.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 27.03.2012 року №21-737во10) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Крім того, практика Європейського суду суттєво впливає на змістове наповнення принципів, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколах до неї.

Так, у своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Водночас ст.1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини").

Поряд з цим, слід відмітити, що принцип захисту легітимних очікувань також належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

В контексті зазначеного, слід наголосити, що ДПІ в Приморському районі при виконанні покладених на неї повноважень зобов'язана діяти на підставі, у межах та у спосіб визначений чинним законодавством України. Не зважаючи на той факт, що Податковим кодексом України встановлене право контролюючого органу на здійснення перевірок (документальних, невиїзних, виїзних, планових та позапланових перевірок), суд наголошує, що у той же час, контролюючий орган позбавлений права на відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень, які не мають підтвердження доказами.

Оскільки до обов'язків платника податків законом віднесено ведення в установленому порядку обліку доходів і витрат, складання звітності, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; виконання законних вимог контролюючих органів щодо усунення виявлених порушень законів з питань оподаткування та митної справи і підписування актів (довідки) про проведення перевірки (пп. 16.1.2, 16.1.8 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України), то є очевидним, що він (платник податків) має легітимне очікування на реалізацію свого майнового права, в даному випадку, на гарантоване державою право щодо формування податкового кредиту та зважаючи на відсутність факту заниження податкових зобов'язань при відсутності будь-яких порушень з боку платника податків.

Законодавцем у п. 5.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затвердженого Наказом ДПА України від 22.12.2010 № 984 визначено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів.

Зважаючи на зазначене, суд наголошує, що податковим органом за відображеними порушеннями у акті перевірки від 27.07.2015 р. № 5159/15-32-22-04/37223357 не викладено зміст порушення платником податків вимог податкового, валютного чи іншого законодавства у розумінні приписів ПК України.

Вищій адміністративний суд України в Ухвалі від 27.03.2014 р. по справі № К/9991 висловив позицію, що "Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування, якщо інше не доведено контролюючим органом".

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що за належних доказів ДПІ в Приморському районі не мала підстав для винесення оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається відповідач як підставу своїх правомірних дій, не знайшли свого обґрунтування в ході судового розгляду та не підтверджуються матеріалами справи.

Приписами ч.3 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.08.2015 року №.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.08.2015 року №.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.08.2015 року №, в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 160337 грн., штрафної санкції у сумі 80169 грн., всього в сумі 240506 грн.

Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь ПП Екстра Північ (), судовий збір у розмірі 487,20 грн.(чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.) сплачений за платіжним дорученням №1315 від 25.08.2015 року, банк платника: ПАТ «Банк ВОСТОК» м. Дніпропетровськ.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

.