Справа № 8941/09/1570
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2010-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 8941/09/1570
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2010 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Корой С.М.

судді Марина П.П.

судді Стефанова С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання надати статус біженця,суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій в якому позивач просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 28.04.2009 року № 285-09, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні - нечинним з моменту його прийняття та зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 ОСОБА_2 статус біженця в Україні.

В обґрунтування позовних вимог у заявленому адміністративному позові зазначено, що позивач у серпні 2008 року звернулась до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця в Україні. Відповідно до рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 28.04.2009 року №285-09 на підставі абзацу пятого ст. 10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців», відсутні, позивачеві відмовлено в наданні статусу біженця. Позивач, не погоджується із прийнятим рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій та вважає, що воно підлягає скасуванню, оскільки є неправомірним і необгрунтованим, та прийнято всупереч чинному законодавству, без врахування наявності у позивача цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціально групи, а отже наявні всі передбачені статтею 1 Закону України «Про біженців» умови для визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем відповідно до статті 1 Конвенції про статус біженця 1951 року.

Представник відповідача звернувся до суду із запереченнями на позов, в яких просить відмовити в задоволені позову, мотивуючи тим, що проаналізувавши матеріали справи позивача встановлено, що повідомлені нею факти не мають ознак переслідувань або загрози переслідувань за ознаками передбаченими абз. 2 ст.1 Закону України «Про біженців». В якості причин звернення до Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказала на те, що в ОСОБА_3 почалися військові дії і через те, що багато людей було вбито та поранено, багато будівель було знищено залишатися в країні стало небезпечно, та з метою врятування власного життя позивачка залишила країни громадянської належності. Таким чином, зважаючи на відсутність в Україні інших форм додаткового захисту, окрім надання статусу біженця, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців», Державний комітет України у справах національностей та релігій відмовив в наданні статусу біженця позивачеві.

Сторони у судове засідання не зявилися, попередньо звернувшись з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи зазначені обставини, відповідно до положень ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі ухвали суду розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач по справі - ОСОБА_1 ОСОБА_2 є іноземною громадянкою, яка прибула та перебуває на території України на законних підставах.

Правовим підґрунтям для звернення до суду цих осіб є частина перша статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частина 6 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до ч.І ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідачем у справі є уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції в межах, визначених законодавством про біженців - Державний комітет України у справах національностей та релігій відповідно до Положення про Державний комітет України у справах національностей та релігій, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року.

Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року громадянкою ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 було подано заяву до Управління міграційної служби в Одеській області з проханням надати статус біженця в Україні. В зазначеній заяві вказано, що Жор данія ОСОБА_2 будучи громадянкою ОСОБА_3 вимушена була виїхати з країни у звязку з початком військових дій шукати захисту.

Відповідно до відомостей вказаних в анкеті особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 народилась 05 січня 1957 року в ОСОБА_3, Автономна Республіка Аджарія, м. Кубулеті. На територію України позивачка прибула легально в 2008 році.

На підтвердження встановлення особи до заяви про надання статусу біженця та заповненої анкети позивачкою до Управління міграційної служби в Одеській області надано паспорт громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 GEO АЕ 84126 виданий 04.10.2007 року.

Відповідно до наказу Управління міграційної служби в Одеські області від 19.08.2008 року №62, заяву громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято до розгляду.

26.09.2008 року провідним спеціалістом відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_5 було проведено з заявницею співбесіду та складено відповідний протокол. Під час співбесіди ОСОБА_1 ОСОБА_2 повідомила, що в ОСОБА_3 почалися військові дії, російські війська бомбили військові обєкти, які були розташовані близь житлових приміщень, у звязку з чим ОСОБА_1 ОСОБА_2 вирішила залишити ОСОБА_3 та приїхала до України шукати захисту. Крім того, ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначила, що прибула до м. Іллічівська (Україна) - 12.08.2008 року поромом з Поті (ОСОБА_3), легально на підставі національного паспорта. Також, заявниця повідомила, що виїхала з ОСОБА_3 до України за рекомендацією знайомих проживаючих у м. Одеса та не має намір повертатися на батьківщину.

На підставі проведеного інтервю та вивчення матеріалів справи громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, провідним спеціалістом відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_5 складено письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в якому зазначено, що повідомлена Жор ОСОБА_6 ОСОБА_2 інформація не виключає можливості вважати обґрунтованими побоювання за життя та вимагають подальшої перевірки та з урахуванням вказаного вважає доцільним прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Приймаючи до уваги висновок провідного спеціаліста відділу у справах міграції Управління міграційної служби в Одеській області ОСОБА_5 стосовно матеріалів справи громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 начальником Управління міграційної служби в Одеській області прийняте рішення щодо здійснення оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час розгляду заяви громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Управлінням міграційної служби в Одеській області разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки було здійснено перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 Закону України «Про біженців».Перевіркою встановлено, що компрометуючі матеріали стосовно громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 - відсутні.

Розглянувши справу ОСОБА_1 ОСОБА_2, Управлінням міграційної служби в Одеській області складено висновок про необхідність відмови в наданні статусу біженця у звязку з тим, що повідомлені факти ОСОБА_1 ОСОБА_2 не мають ознак переслідувань або загрози переслідувань за ознаками передбаченими абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців» та враховуючи відсутність в українському законодавстві інших форм захисту ніж надання статус біженця, відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби прийшов до висновку про необхідність відмовити в наданні статусу біженця громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За результатом розгляду особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2, громадянки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, надісланою до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Управлінням міграційної служби в Одеській області, для прийняття остаточного рішення, на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи 28.04.2009 року Державний комітет України у справах національностей та релігій прийняв рішення за номером № 285-09 про підтримання висновку Управління міграційної служби в Одеській області та відмову в наданні статусу біженця відповідно до абзацу 5 статті 10 Закону України «Про біженців», як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 Закону України «Про біженців» - відсутні.

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний комітет України у справах національностей та релігій у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної ОСОБА_7 України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та Положенням про Державний комітет України у справах національностей та релігій. Серед основних завдань якого є участь у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері міжнаціональних відносин, забезпечення захисту прав національних меншин України; у сфері міграції, біженців та інших категорій мігрантів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців» до компетенції спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції належить: прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення статусу біженця; координація взаємодії інших органів виконавчої влади з питань, що стосуються біженців; розроблення і затвердження зразків довідок про подання особою заяви про надання статусу біженця, про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця, про прийняття скарги до розгляду, про звернення до суду та переліку документів і їх зразків, необхідних для вирішення питання про надання, втрату і позбавлення статусу біженця; розгляд скарг на рішення органів міграційної служби в Автономній ОСОБА_4 Крим, областях, містах Києві та Севастополі про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця та про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та скасування цих рішень, якщо вони були прийняті з порушенням законодавства про біженців; видача довідок про прийняття скарги до розгляду та про звернення до суду; ведення централізованого обліку та створення централізованої інформаційної системи про осіб, які подали заяви про надання статусу біженців; збір та аналіз інформації щодо наявності у країнах походження біженців умов, зазначених у абзаці другому статті 1 цього Закону; створення та утримання пунктів тимчасового розміщення біженців; підготовка до розгляду Кабінетом Міністрів України пропозицій про визначення обсягів фінансування заходів, які здійснюються на виконання цього Закону; контроль за виконанням цього Закону.

Державний комітет України у справах національностей та релігій здійснює свої повноваження безпосередньо та через відповідні органи Автономної ОСОБА_4 Крим, структурні підрозділи обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Стаття 7 Закону України «Про біженців» передбачає, що органи міграційної служби в Автономній ОСОБА_4 Крим, областях, містах Києві та Севастополі підпорядковуються спеціально уповноваженому центральному органу виконавчої влади у справах міграції. До компетенції органів належить: прийняття заяв від іноземців та осіб без громадянства про надання їм статусу біженця у порядку, передбаченому цим Законом; сприяння у влаштуванні у відповідні дитячі заклади чи сім'ї дітей, розлучених з сім'єю; сприяння дітям, розлученим з сім'єю, у розшуку батьків або інших законних представників неповнолітньої особи; прийняття рішень про оформлення документів для вирішення питання щодо надання, втрати або позбавлення статусу біженця; розгляд заяв про надання статусу біженця та підготовка письмового висновку щодо надання або відмови у наданні статусу біженця; видача довідок про подання особою заяви про надання їй статусу біженця; про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця; про звернення до суду; видача посвідчень та проїзних документів для виїзду за кордон особам, яким надано статус біженця; перереєстрація осіб, яким надано статус біженця; визначення місць для тимчасового проживання осіб, які подали заяви про надання статусу біженця, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця, та направлення їх у пункти тимчасового розміщення біженців; прийняття рішення про надання грошової допомоги особам, яким надано статус біженця; сприяння у працевлаштуванні особам, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та яким надано такий статус; сприяння в отриманні особами, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця та яким надано статус біженця, соціально-побутових і медичних послуг; ведення обліку та особових справ осіб, які звернулися із заявами про надання їм статусу біженця, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та яким надано статус біженця; вирішення інших питань, віднесених законодавством до їхньої компетенції.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їц статусу біженця.

Положеннями статті 9 Закону України «Про біженців», особи, які не є громадянами України та на законних підставах тимчасово перебувають на території України і під час такого перебування в країні їх громадянської належності чи постійного проживання виникли умови, зазначені у абзаці другому статті 1 цього Закону, внаслідок яких вони не можуть повернутися до країни свого походження і мають намір набути в Україні статусу біженця, повинні звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявами про надання їм статусу біженця до закінчення строку дії дозволу на перебування в Україні.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців» оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній ОСОБА_4 Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про біженців» передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про біженців» до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з приписами статті 11 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби: реєструє заяву та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їхніми заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; проводить дактилоскопію особи, стосовно якої порушено клопотання про надання статусу біженця; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання їй статусу біженця, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену з батьками, щодо якої заяву про надання їй статусу біженця подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про біженців» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Відповідно до ч.І ст.13 Закону України «Про біженців» розгляд заяви про надання статусу біженця здійснюється органами міграційної служби в Автономній ОСОБА_4 Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. У разі потреби строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби разом з органами внутрішніх справ, служби безпеки здійснює перевірку наявності обставин, за якими статус біженця не надається відповідно до абзаців другого, третього і четвертого статті 10 цього Закону.

Згідно з ч. 9 ст. 13 Закону України «Про біженців» передбачає, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про надання їй статусу біженця, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо надання або відмови у наданні статусу біженця.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про біженців» передбачено, що рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Згідно ч.5 ст.14 Закону України «Про біженців» на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Відповідно до абз.2 ст. 1 Закону України «Про біженців», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_7 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області ніяких аргументованих доказів про факти переслідування на батьківщині, які б послужили причиною її вимушеного від'їзду з ОСОБА_3 та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань. Крім того, позивачем до суду також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації. Судом встановлено, що позивачка мала на руках паспорт громадянина ОСОБА_3 та покинув цю країну легально, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати як відмову в захисті країни громадянської належності.

Поряд з цим позивачка вказала, що причиною її виїзду з ОСОБА_3 були військові дії на території країни. У відповідності до статті 164 розділу А «Біженці війни» керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН зазначено, що «Особи, які вимушені покинути країну походження у результаті внутрішніх і міжнародних збройних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці по сенсу Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року. Однак вони отримають захист, передбачений іншими міжнародними документами, такими як Женевські Конвенції 1949 року про захист жертв війни і Додатковий протокол 1977 року до Женевських Конвенцій 1949 року, відносно захисту жертв міжнародних конфліктів».

Згідно з п.1 ч.З ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Державний комітет України в справах національностей та релігії, органи міграційної служби діяли в межах Закону України «Про біженців», прийняли рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 межах Закону України «Про біженців» та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом. Прийняте рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігії обґрунтоване, тобто винесеними з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для вирішення справи ОСОБА_1 ОСОБА_2. Відповідно до вимог Закону України «Про біженців» збір та дослідження матеріалів по справі ОСОБА_1 ОСОБА_2 здійснювалось шляхом проведення співбесід та направлення запитів до органів внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування про надання чи уточнення інформації стосовно встановлення справжніх фактів про ОСОБА_1 ОСОБА_2. Органи міграційної служби разом із органами внутрішніх справ, служби безпеки перевірили наявність обставин, за яких статус біженця не надається. Рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 прийнято на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що мають доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Частиною 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 69-71, 86, 160-163, 167, 186, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання надати статус біженця - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції

Головуючий суддя Корой С.М. Суддя Марина П.П.

Суддя Стефанова С.О.

Відмовити в задоволені позову

21 грудня 2010 року.