Справа № 815/5711/15
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5711/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., Бойко О.Я., Андрухіва В.В. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №518-15 від 12.08.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №518-15 від 12.08.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні 13.10.2015 року позивач підтримав заявлені позовні вимоги з огляду на те, що його батька на батьківщині вбили за політичну діяльність, а йому погрожували, в звязку із чим, він змушений був покинути країну походження та не має можливості знов повернутись, оскільки обстановка там не змінилась. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, пославшись на те, що позивачу раніше з тих саме підстав було вже відмовлено у наданні статусу біженця та це рішення було визнано судом правомірним, а стосовно надання додаткового захисту йому було правомірно відмовлено оскарженим рішенням, оскільки він не підпадає під ти визначення осіб, яким такий захист може бути наданий.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст.11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_4. Позивач потрапив на територію України легально, 25.10.2009 року на підставі національного паспорту №ОВ0027305 та одноразової візи типу О № Ґ03925926 авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Найробі (Кенія) - Дубаї (ОАЕ) - Київ (Україна).

Студентська реєстрація заявника на території України закінчилась 05.09.2010 року.

26.11.2010 року заявник звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області. Рішенням ДКНР України від 23.03.2011 року №301-11 заявнику було відмовлено в наданні статусу біженця (а.с.105).

Вказане рішення було оскаржене позивачем до суду, але постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2011 року по справі №2а/1570/7034/2011 (а.с.94-98) позивачу було відмовлено у визнанні цього рішення протиправним та його скасуванні. Вказане судове рішення згідно бази «Діловодство» Одеського окружного адміністративного суду набрало законної сили 22.11.2011 року.

Відповідно до положень ч.3 ст.72 КАС України не потребують повторному доведенню під час розгляду справи обставини, що встановлені судовими рішеннями винесеними в порядку господарського, цивільного, адміністративного чи кримінального судочинства, які набрали законної сили.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про те, що під час розгляду цієї справи не підлягають доведенню ті обставини, що за зазначеними вище підставами позивачу було правомірно відмовлено рішенням від 23.03.2011 року №303-11 у наданні статусу біженця за відсутністю підстав, визначених ст.10 Закону України «Про біженців» та він не має права на мав отримання такого статусу на час винесення оскаржуваного рішення від 12.08.2015 року №518-15.

20.09.2013 року заявник повторно звернувся за захистом до управління через підписання нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні».

За інформацією, що надав позивач до управління, він виїхав на територію України разом із молодшим братом ОСОБА_1 Лутумба Едо в 2009 році з метою здобуття вищої освіти. Як розповів іноземець, 08.06.2010 року його батька було вбито за політичну активність (він як і заявник був членом політичної партії «ОСОБА_5 та Соціального прогресу» (ІЛЗР8). За словами позивача, через декілька місяців після вбивства батька, всі близькі родичі іноземця, а саме матір, брат та гри сестри виїхали проживати до м. Преторія (ПАР) (додатковий протокол співбесіди від 17.06.2014 року). Позивач вважає, що його можуть вбити, як і його батька у разі повернення на Батьківщину.

Під час повторного звернення за захистом (анкетування від 20.09.2013 року, арк. 4) позивач повідомив, що він, як і його батько був членом політичної партії «ОСОБА_5 та Соціального прогресу» (ІЮР8). 08.06.2010 року батько заявника був вбитий у власному будинку за «політичну активність», що змусило позивача звернутись за захистом в Україні, побоюючись повернення на Батьківщину у звязку з побоюванням зазнати подібної розправи.

Проведеним аналізом наданих матеріалів можливо дійти висновку, що особисто позивач не займався ніякою політичною діяльністю на Батьківщині. Надана заявником інформація містить суттєві протиріччя, деякі твердження іноземця виглядають надуманими, так наприклад: 1) під час проведення інтерв'ю (від 10.10.2013 року, арк. 2) позивач повідомив, що його батько ОСОБА_6 був керівником з комунікаційних справ ІШР8, під час першого звернення він розповів, що основною справою його батька був алмазний бізнес (анкетування від 26.11.2010 року, арк. 1, ОС № 10/256); 2) під час проведення інтерв'ю (від 10.10.2013 року, арк. 3) іноземець розповів, що вступив до партії в 2001 році (у віці 13 років), що виглядає досить дивним (надане позивачем пояснення про те, що він був просто «почесним членом» не вважається логічною відповіддю заявника на поставлене запитання); 3) під час анкетування (від 20.09.2013 року, арк. 4) позивач зазначив, що дійсно займався політичною діяльністю та відвідував мітинги, хоча під час першого звернення (протокол співбесіди від 21.10.2010 року, арк. З, ОС № 10/256) він розповів, що був лише зареєстрований у партії за бажанням батька; 4) під час повторного звернення позивач надав до управління копію власного членського квитка, який він отримав у 2006 чи 2007 роках (дата видачі, зазначена на вказаному документі - 11.01.2008 року). Важливим є той факт, що під час першого звернення за захистом іноземець розповів, що в нього не було членського квитка, такі квитки мали лише його батько, матір та старший брат (протокол співбесіди від 21.10.2010 року, арк.3, ОС №10/256). Враховуючи відсутність додаткових пояснень іноземця, зазначений членський квиток не вважається матеріальним доказом по справі; 5) щодо вбивства батька, під час першого звернення він повідомив, що його було вбито з вогнепальної зброї у власному будинку 08.06.2010 року, і лише наступної доби матір викликала поліцію, щоб зафіксувати його смерть (анкетування від 26.11.2010 року. арк. 4). Під час повторного звернення позивач надав до управління копію свідоцтва про смерть (№007/С8В/ООМ/ЕСС/2010), в якому зазначене, що ОСОБА_1 помер в центрі здоровя у Бандалунгві 08.06.2010 року; 6) під час повторного звернення позивач надав до управління копію постанови про власний розшук представниками прокуратури м. Кіншаса (К.М.Р.70.008/2011). Під час додаткової співбесіди (від 17.06.2014 року, арк. 2) він повідомив, що вказаний документ йому надіслав старший брат Тамбуа влітку 2013 року. Згідно матеріалів особових справ № 10/256 та 2013СШ0124, родина заявника разом із старшим братом виїхала з ДР Конго в липні 2010 року, а наданий документ датований 15.02.2011 року, що суперечить твердженням заявника (в цей момент його брат вже перебував в ПАР) та дозволяє вважати надані документи сфальсифікованими.

Проведеним аналізом можливо дійти висновку, що позивач ніколи не займався політичною діяльністю на Батьківщині і не зазнавав жодних політичних переслідувань.

Приймаючи до уваги відсутність політичних переслідувань на Батьківщині, можливо дійти висновку, що виїзд заявника на територію України був пов'язаний з пошуками кращого життя та можливістю більш легкого потрапляння на територію країн ЄС про що свідчать наступні елементи: під час додаткової співбесіди (від 17.06.2014 року, арк. 2) іноземець розповів, що ще на Батьківщині сплатив посереднику 7000 доларів, в які входило отримання української візи, сплата за навчання в українському ВНЗ протягом одного року (що гарантує тимчасову реєстрацію на території України на такий самий строк) та авіаквитки; під час перебування на території України заявник робив три спроби потрапляння на територію Польщі, про що свідчать польські візи в його національному паспорті. Під час інтервю (від 10.10.2013 року, арк.3,4) він зазначив, що виїжджав в Польщу з метою відпочинку, але прикордонники жодного разу не надавали дозволу на вїзд. Твердження про наміри відпочинку виглядають неправдоподібними, іноземець не зміг пояснити бажання відпочинку саме в Польщі, до того ж намагався потрапити на територію цієї країни різними шляхами (26.01.2013 року автомобілем, наступного дня потягом, 06.03.2010 року знов автомобілем).

Відповідно до правових норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, на виконання ст.9 п.6 були направлені запити до УСБУ в Одеській області стосовно Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 (№5/1-1140 від 17.06.2014 року). Отримано відповідь, що УСБУ в Одеській області інформацією, яка б перешкоджала наданню статусу біженця в Україні не володіє (№ 65/1/18 НТ від 05.01.2015 року). Додатково, особа була перевірена за інформаційним базами Бюро Інтерполу, інформації щодо неправомірної діяльності виявлено не було.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь- які збройні конфлікти. Також близькі родичі заявника, а саме матір, брат та три сестри проживають на території ПАР (м.Преторія). Інформація стосовного їхнього переслідування відсутня. Таким чином заявник мав можливість виїхати до своєї родини, але не скористався такою нагодою.

Стосовно інших наданих позивачем відомостей, їх можливо визнати очевидно необгрунтованими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

ОСОБА_7 Європейського ОСОБА_5 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної чи громадської організації. Заявлена позивачкою інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сімї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ДР Конго з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Таким чином, під час розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сімї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяви позивачів такими, що не є ґрунтовними, тобто в іноземця відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Суд встановивши під час офіційного з`ясування обставин справи відповідність оскаржуваного акту закону, на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, зобов`язаний винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог про його скасування та зобовязання відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілити у відповідності до ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені позовних вимог Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №518-15 від 12.08.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний складом суду 19.10.2015 року.

Головуючий суддя Єфіменко К.С.

Судді: Бойко О.Я.

ОСОБА_8

В задоволені позовних вимог Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №518-15 від 12.08.2015 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Кадіма ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

19 жовтня 2015 року.