Справа № 812/546/15
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Секірська А.Г.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року справа №812/546/15

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 напостанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року у справі № 812/546/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській областіпро стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження, виплаті вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустку,-

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Головного управління юстиції у Луганській області про стягнення з відповідача заборгованість по витратах на відрядження у розмірі 21 280,00 грн.; одноразову грошову допомогу у разі звільнення за скороченням штату у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; компенсацію за невикористану у 2015 році щорічну та додаткову відпустку із розрахунку 45 діб; середньомісячну заробітну плату з 19 березня 2015 року по день фактичного розрахунку(а.с. 2-13, 47-58).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року у справі № 812/546/15адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження, виплаті вихідної допомоги та компенсації за невикористані щорічну та додаткову відпустки задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на користь ОСОБА_2 заборгованість з одноразової допомоги при звільненні за скороченням штату у розмірі 21 458,25 грн. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на користь ОСОБА_2 компенсацію за 10 діб невикористаної додаткової відпустки у розмірі 1300,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 170-177).

Не погодившись з судовим рішенням, 11 вересня 2015 рокуОСОБА_2 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року у справі № 812/546/15в частині відмови у задоволені вимоги про стягнення з відповідача витрат на відрядження у розмірі 21 280,00 грн. та середньомісячної заробітної плати з 19 березня 2015 року по день фактичного розрахунку та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено наступне.

Відповідно до наказу ГУМВС України у Луганській області за № 1688 від 29 серпня 2014 року на період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року позивача направлено у відрядження для проходження стажування до Головного слідчого управління МВС України (м. Київ). В подальшому термін стажування апелянта неодноразово продовжувався, а саме, на строк до 15 грудня 2014 року, одночасно зобов'язанням відповідача забезпечити позивача коштами, необхідними для службового відрядження.

На порушення вимог ст. 121 Кодексу законів про працю України, п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року за № 98 та п. 5 розділу І, п. 11 р. ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Мінфіну України від 13 березня 1998 року за № 59 кошти на відрядження не видано.

Після повернення з відрядження відповідачу надано документи, що підтверджують понесені позивачем витрати на відрядження, а саме - талони посвідчення про відрядження звіт про використання коштів, квитанції. У виплаті понесених витрат на відрядження позивачу відмовлено.

04 березня 2014 року позивачем отримано частину коштів у розмірі 8150,00 грн., іншу частину в розмірі 21 280,00 грн. не сплачено, завірені копії наказів про відрядження не надавалися.

Враховуючи вищевикладене, апелянт просила суд скасувати постанову суду першої інстанції в зазначеній вище частині та задовольнити її позовні вимоги в частині відшкодування витрат на відрядження.

Крім того, апелянт зазначила, що 31 березня 2015 рокувона звернулася до Деснянського районного центру зайнятості м. Києва, на підставі п. 4 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплату допомоги по безробіттю відкладено на один місяць та розпочато лише з 20 квітня 2015 року через те, що у довідці про середнє грошове забезпечення відсутня інформація про фактичну невиплату грошової допомоги.

Відтак, на підставі положень ст. 117 Кодексу законів про працю України просила суд задовольнити її позовні вимоги в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог апелянт згодна (а.с. 182-188).

Позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Позивач в апеляційній скарзі заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 188).

15 жовтня 2015 року до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління разом із запереченнями на апеляційну скаргу позивача, в яких представник управління просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 208-212).

Колегія суддів розглядає дану справу відповідно до вимог ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що у період з 03 листопада 2003 року по 19 березня 2015 року позивач - ОСОБА_2, проходила службу в органах внутрішніх справ (а.с. 26).

17 березня 2015 року позивачем подано рапорти про її звільнення з органів внутрішніх справ за скороченням штату (а.с. 80).

Наказом від 19 березня 2015 року Головного управління МВС України у Луганській області № 95 о/с «По особовому складу»слідчого організаційно - методичного відділу слідчого управління капітана міліції ОСОБА_2, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 "г" (через скорочення штатів) (а.с. 27).

23 березня 2015 року позивач звернулася до начальника Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з заявою про відшкодування витрат на відрядження; виплату вихідної допомоги; виплату компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустки як одинокої матері; виплату одноразової допомоги як особі, яка має вислугу більше 10 років та яку звільнено з органів внутрішніх справ у зв'язку із скороченням штатів (а.с.32-33).

06 квітня 2015 року Управлінням ФЗБО надано відповідь № 321 на вищевказану заяву позивача, якою відмовлено позивачу у проведенні виплат, обґрунтовуючи це тим, що накази відповідача від 27 вересня 2014 року № 2073, від 31 жовтня 2014 року № 507 та від 30 листопада 2014 року № 3906 до відділу бухгалтерського обліку та звітності з візою керівництва УФЗБО не надходили, але для отримання коштів за відрядження все одно необхідно надати звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, у терміни, встановлені п.п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України. Також зазначено, що в наказі про звільнення не зазначено про звільнення з компенсацією за невикористану відпустку, тому немає підстав для її розрахунку. Для отримання вихідної допомоги при звільненні необхідно надати довідку УКЗ ГУМВСУ (а.с. 31).

Наказом Головного управління МВС України у Луганській області від 27 червня 2015 року № 219 о/с «По особовому складу», відповідно до п. 2 наказу ГУМВСУ від 22 вересня 2014 року № 1972 "Про тимчасовий порядок звільнення працівників з ОВС" внесено часткову зміну в пункт наказу від 19 березня 2015 року о/с, капітана міліції ОСОБА_2, слідчого організаційно - методичного відділу слідчого управління вважати звільненою з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 "г" (через скорочення штатів), з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 11 років 04 місяці 16 днів (а.с. 65).

Спірним питанням у справі єправомірність дій відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по витратах на відрядження у розмірі 21 280,00 грн.; одноразової грошової допомоги у разі звільнення за скороченням штату у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; компенсації за невикористану у 2015 році щорічну та додаткову відпустку із розрахунку 45 діб; середньомісячної заробітної плати з 19 березня 2015 року по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення одноразової допомоги у разі звільнення за скороченням штату та компенсації за невикористану у 2015 році щорічну та додаткову відпустки з розрахунку 45 діб,суд першої інстанції виходив з того, що суми цієї допомоги та компенсації нараховані позивачу відповідачем, однак не сплачені, що тягне за собою їх стягнення у розмірі 21 458,25 грн. та 1300,50 грн. відповідно.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про виплату позивачу заборгованості по витратах на відрядження у розмірі 21 280,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем порушено порядок звітування перед відповідачем за використані кошти, відтак, у відповідача відсутній обов'язок щодо компенсування їй понесених витрат

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягненнясередньомісячної заробітної плати з 19 березня 2015 року по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини не поширюються норми трудового законодавства, зокрема, ст. 117 Кодексу законів про працю України, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Будь-яка публічна службу є державною.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу». Згідно зі ст.ст. 9 і 30 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по витратах на відрядження у розмірі 21 280,00 грн., суд зазначає наступне.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29 серпня 2014 року № 1688 на період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 рокуОСОБА_2 у відрядження для проходження стажування до Головного слідчого управління МВС України (м. Київ).

Термін її стажуванняпродовжувався, а саме:

- до 30 жовтня 2014 року,відповідно до службової телеграми від 22 вересня 2014 року за № 13/5/2-654ст (а.с.15) та на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 27 вересня 2014 року № 2073 (а.с.161);

- до 29 листопада 2014 року, відповідно до службової телеграми від 29 жовтня2014 року за № 13/5/2-778ст (а.с.16) та на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 31 жовтня 2014 року (а.с.163);

- до 15 грудня 2014 рокувідповідно до службової телеграми від 27 листопада 2014 року за № 13/5/3-857ст (а.с.14) та на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 30 листопада 2014 року № 3906 (а.с.162).

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі - Постанова № 98) підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами (у разі відрядження за кордон - у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті) як аванс для здійснення поточних витрат. Аванс може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Згідно з п. 7 Постанови № 98 визначено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, зокрема, витрати: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях; на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання; на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу; на користування постільними речами в поїздах.

Відповідно до додатком 2 до Постанови № 98 у межах України сума добових витрат на відрядження складає 30 грн., а гранична сума витрат на найм житлових приміщень за добу може бути не більше як 250 грн.

Позивач послалася, що відповідач повинен був у вигляді авансу забезпечити її коштами для добових витрат та для оплати найму житла із наступного розрахунку:

- в період з 01.10.2014 по 30.10.2014 з розрахунку 30 діб (30х30=900 грн., 30х250=7500 грн., всього - 8400,00 грн.);

- в період з 31.10.2014 по 29.11.2014 з розрахунку 30 діб (30х30=900 грн., 30х250=7500 грн., всього - 8400,00 грн.);

- в період з 30.11.2014 по 15.12.2014 з розрахунку 16 діб (16х30=480,00 грн., 16х250=4000,00 грн., всього - 4480,00 грн.).

Відповідно до п. 2 наказів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 27 вересня 2014 року № 2073 (а.с. 161), від 31 жовтня 2014 року № 3507 (а.с. 163), від 30 листопада 2014 року № 3906 (а.с. 162) зобов'язано УФЗБО (ОСОБА_5) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області забезпечити необхідними коштами на службове відрядження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не виконано обов'язок щодо забезпечення ОСОБА_2 авансами на відрядження у зв'язку з наявністю незалежних від нього обставин - зупиненням Головного управління державної казначейської служби України у Луганській області проведення видатків з 15 липня 2014 року по 16 жовтня 2014 року, що вбачається з довідки Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області від 26 серпня 2015 року № 1164 (а.с. 154).

Відповідно до п.11 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку.

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат.

Згідно звіту про використання коштів у період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року, який надано тільки 10 грудня 2014 року, що підтверджується витягом з книги реєстрації авансових звітів (а.с. 110-112), 04 березня 2014 року відповідачем виплачено позивачу 8150,00 грн., що визнається сторонами.

Звітита документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат за період з 01 жовтня 2014 року по 15 грудня 2014 року надавались позивачем в 2014 році, про що зазначила позивач як в письмових поясненнях в суді першої інстанції, так саме в апеляційній скарзі, однак документи неоднарозово до неї повертались та відповідач посилався на погіршення фінансування та відсутність коштів на виплати на відрядження ( а.с.95,184-185)

Відповідно до п. 12 розділу ІІ вищевказаної інструкції,витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

На підтвердження сум витрат на відрядження у загальному розмірі 21 280,00 грн. позивачем надано:

1) талон посвідчення про відрядження № 3952 (а.с.18), звіт про використання коштів у період з 01 жовтня 2014 року по 30 жовтня 2014 року складений 30.10.2014 року (а.с.22), квитанцію від 01 жовтня 2014 року № 1410/01 за проживання на суму 7500,00 грн (а.с.20),всього на суму 8 400,00 грн. , установчі документи власника житла (а.с.37-38);

2) талон посвідчення про відрядження № 4467 (а.с.17), звіт про використання коштів у період з 31 жовтня 2014 року по 29 листопада 2014 року складений 29.11.2014 року (а.с.23), квитанцію від 31 жовтня 2014 року № 3110/03 за проживання на суму 7500,00 грн.(а.с.20), всього на суму 8 400,00 грн. ,установчі документи власника житла (а.с.35-36);

3) талон посвідчення про відрядження № 4661 (а.с.19), звіт про використання коштів у період з 30 листопада 2014 року по 15 грудня 2014 року складений 15.12.2014 року (а.с.21), квитанцію від 30 листопада 2014 року № 1114/30-1 за проживання на суму 4000 грн.(а.с.20), всього на суму 4480грн., установчі документи власника житла (а.с.39-40).

Отже , відповідачем не доведено факт несвоєчасного подання звітів про відрядження позивачем , однак не заперечується факт не надання позивачу авансових коштів на відрядження та відшкодування витрат на відрядження за вересень 2014 року лише в березні 2015 року з підстав відсутності фінансування. Наданими позивачем документами підтверджуються її витрати за власні кошти в період відрядження до іншої місцевості .

Європейський Суд з прав людини у справі "Кечко проти України" чітко зазначив позицію, що не приймає аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невиконання відповідачем обов'язку щодо забезпечення позивача коштами на відрядження , тому відшкодуванню позивачеві підлягають всі витрати понесені нею під час відрядження у розмірі 21 280,00 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що працівник, у разі понесення ним витрат на відрядження, не звільнений від обов'язку подання звіту про використання коштів у встановлений законодавством строк і спосіб, однак його не подання у строк не позбавляє відповідача обов'язку відшкодування понесених витрат.

Щодо стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України не може братися судом до уваги, оскільки відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Правовий та соціальний статус, умови проходження служби працівників міліції, розміри і порядок виплати їм грошового та пенсійного забезпечення регулюється Законом України "Про міліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМ України № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення № 114), та іншими прийнятими на їх виконання підзаконним нормативними актами, яким не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників органів внутрішніх справ.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог позивача про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

В іншій частині постанова суду першої інстанції не оскаржувалась.

Враховуючи вищевикладене, звертаючи увагу на положення ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при прийнятті спірної постанови суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про наявність підстав щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по витратах на відрядження у розмірі 21 280,00 грн., а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині з задоволенням вказаних позовних вимог, у відповідності до вимог ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 202,205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року у справі № 812/546/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження, виплаті вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустку - скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області на користь позивача витрат на відрядження у розмірі 21 280,00 грн.

Адміністративний позов в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області на користь позивача витрат на відрядження у розмірі 21 280,00 грн. задовольнити.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) витрати на відрядження у розмірі 21 280,00 грн. (двадцять одна тисяча двісті вісімдесят гривень) на р/р 3874 в АТ «Ощадбанк», МФО 304665.

В іншій частині постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Судді Т.Г.Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова