Справа № 826/12941/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 жовтня 2015 року № 826/12941/15

Cуддя Окружного адміністративного суду м. Києва Нагорянський С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

доТериторіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві

простягнення коштів
В С Т А Н О В И В:

01 липня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, в якому просила:

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з 11 лютого 2011 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 324453,50 грн.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача суму індексації заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку з 11 лютого 2011 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 10249,69 грн.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 липня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 23 липня 2015 року.

23 липня 2015 року в попередньому судовому засіданні за клопотанням позивача, підтриманим відповідачем, суд перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав з огляду на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, при цьому наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Указом Президента України від 17 червня 1998 року ОСОБА_1 призначено суддею Ленінградського районного суду міста Києва строком на п'ять років.

Постановою Верховної Ради України від 02 лютого 2003 року № 57-о-IV, ОСОБА_1 обрано суддею Святошинського районного суду м. Києва безстроково.

Згідно Постанови Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VI, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Святошинського районного суду міста Києва, у зв'язку з порушенням присяги судді.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2010 року № 81/ос, ОСОБА_1 відраховано зі складу суддів Святошинського районного суду міста Києва.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року визнано незаконною Постанову Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VI в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва за порушення присяги судді.

У подальшому, Постановою Верховної ради України від 23 грудня 2010 року №286-VІ, у зв'язку з порушенням присяги, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Святошинського районного суду м. Києва.

Згідно наказу Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2011 року №24/ос "Про відрахування ОСОБА_1.", головою Святошинського районного суду міста Києва скасовано свій наказ від 03 серпня 2010 року №81/ос щодо відрахування судді ОСОБА_1. зі складу суддів Святошинського районного суду м. Києва на підставі Постанови Верховної Ради України "Про внесення змін до постанов Верховної Ради України щодо звільнення суддів" від 23 грудня 2010 року № 2872-VІ.

У даному позові позивач просить стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, суму індексації заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку та моральну шкоду.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в адміністративній справі №2а-13661/10/2670 за позовом позов ОСОБА_1 до Святошинського районного суду м. Києва, Голови Святошинського районного суду м. Києва, Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України в місті Києві про зобов'язання вчинити дії, задоволено вимоги позивача.

Стягнуто з Територіального управління державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року, а також виплати у зв'язку з перебуванням на лікарняних з 16 серпня 2010 року по 10 вересня 2010 року, з 21 грудня 2010 року по 06 січня 2011 року в розмірі 31 744,93 грн.

Стягнуто з Територіального управління державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року в розмірі 2882,37 грн.

Стягнуто з Територіального управління державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільнені з 11 лютого 2011 року по день ухвалення постанови (по 11 березня 2014 року).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2014 року залишено без змін.

02 червня 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом було видано виконавчий лист по справі № 2а-13661/10/2670 з терміном пред'явлення до виконання до 20 травня 2015 року.

Як зазначив позивач у позовній заяві, 26 грудня 2014 року вказане рішення було частково виконано Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві, а саме було стягнуто з Територіального управління державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року, а також виплати у зв'язку з перебуванням на лікарняних з 16 серпня 2010 року по 10 вересня 2010 року, з 21 грудня 2010 року по 06 січня 2011 року в розмірі 31744,93 грн. та компенсацію за невикористану відпустку з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року в розмірі 2882,37 грн.

В частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільнені з 11 лютого 2011 року по день ухвалення постанови (по 11 березня 2014 року), позивач вказала, що рішення залишилось невиконаним.

Тобто, з наведеного судом вбачається, що позовні вимоги заявлені в даному адміністративному позові в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні з 11 лютого 2011 року по 11 березня 2014 року вже були предметом розгляду Окружного адміністративного суду м. Києва і по ним винесено рішення, яке набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст. 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

В преамбулі Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зазначено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку (далі - Закон № 606-XIV).

У відповідності до ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом одним з яких є виконавчий лист.

Частиною 1 ст.19 Закону № 606-XIV встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, в даному випадку виконавчого листа, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Позивач не використав своє право передбачене вказаними вище нормами Закону № 606-XIV, не звернувся до відповідного відділу Державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільнені з 11 лютого 2011 року по день ухвалення постанови (по 11 березня 2014 року).

В результаті, судом було з'ясовано, що позивач пропустив строк пред'явлення виконавчого листа до виконання встановлений до 20 травня 2015 року.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача суми індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з 11 лютого 2011 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 10249,69 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в адміністративній справі №2а-13661/10/2670, суд дійшов висновку, що відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

В адміністративній справі №2а-13661/10/2670 судом встановлено, що сума індексації частини доходів позивача у зв'язку з порушенням термінів їх сплати складає : 31744,93*104,4% /100% - 31744,93 = 1396,78 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що питання стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві суми індексації частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх сплати було вирішено судом, але правильний розрахунок суми компенсації відповідачем зроблено не було, а суд не має права перебирати на себе повноваження здійснення розрахунку замість органу на який покладено такі повноваження.

Виходячи з наведеного, суд звертає увагу на приписи ст. 170 КАС України, згідно якої, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Суд також дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача компенсації за невикористану відпустку були також вирішені у справі № 2а-13661/10/2670, а саме: стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року в розмірі 2882,37 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві компенсації за невикористану відпустку з 11 лютого 2011 року по 26 грудня 2014 року, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Стаття 83 КЗпП України передбачає, що грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки виплачується працівнику у разі його звільнення за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданих працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Згідно статті 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Стаття 24 Закону України «Про відпустки» встановлює, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Постановою Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку виплачується працівнику лише з розрахунку її тривалості за фактично відпрацьований час, що було вирішено судом в рішенні від 11 березня 2014 року (справа № 2а-13661/10/2670).

Крім того, позовні вимоги про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні з 11 лютого 2011 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 324453,50 грн., не можуть бути задоволені судом з наступних підстав.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Судом встановлено, що позивач отримав суми фактичного розрахунку за вказаними вище сумами в день отримання цих грошових коштів від Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, а саме - 26 грудня 2014 року.

Таким чином позивачем був пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогами викладеними в цьому адміністративному позові.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладеного вище та з огляду на встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський