Справа № 815/2747/15
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2747/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лукянчук О.В.

при секретарі: Аврамовій О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної служби України про відмова визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015р. ОСОБА_2 (далі Позивач) звернувся до суду із позовом до Державної Міграційної служби України (далі ДМС) в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 3 квітня 2015р. за №285-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є громадянином Афганістану, разом із родиною проживав в провінції Хост. Позивач був змушений залишити країну в пошуках захисту, оскільки в країні походження зберігається загроза його життю та безпеці. Крім того, позивач зазначив, що члени його родини можуть бути вбиті або викрадені або піддані іншим видам нелюдяного поводження з боку потужної та впливової організації Табілан.

У 2013р. позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, рішенням ДМС України від 3.04.2015р. за №285-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення ДМС протиправним ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до суду в якому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

За правилами ст.200КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано сторонами, що ОСОБА_2, є громадянином Афганістану, уродженець м. Кабул, останні роки проживав у провінції Хост, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

14.12.2005р. позивач покинув країну походження авіарейсом Кабул (Афганістан) - Баку (Азербайджан) - Київ (Україна). Державний кордон України перетинав легально на підставі національного паспорту та одноразової приватної візи.

15.12.2005р. прибув до м. Одеси з Києва рейсовим автобусом.

По прибутті в Одесу, позивач одразу почав працювати на промринку «7 кілометр» реалізатором, де працює й на теперішній час.

Причиною виїзду до України та звернення за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області стало побоювання за власне життя, через переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан».

У 2006р. позивач при звернені до органів міграційної служби, отримав відмову в наданні статусу біженця. Позивач оскаржував зазначене рішення в судовому порядку, проте постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2011р. у справі №8087/10/1570, яка набрала законної сили у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

11.04.2014р. позивач повторно звернувся за захистом до управління через набрання чинності нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

3.04.2015р. відповідач своїм рішенням за №285-15 відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи правомірність прийнятого вищезазначеного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути, як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, позивачем в своїй заяві не наведено переконливих пояснень та доказів, які б свідчили про переслідування або загрозу переслідування позивача в країні походження, а додана інформація по країні походження не містить відомостей, які б давали підстави для висновків щодо можливого переслідування або утисків позивача в країні його громадянської належності.

Відповідно до ч.6-9 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

За таких обставин справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку щодо необґрунтованості поданої заяви.

Виходячи з наведеного, судова колегія повністю погоджується із висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову, так як рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень є законними, вчиненими у відповідності до вимог чинного законодавства.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.196,200,206КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук