Справа № П/811/2094/15
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2015-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року справа № П/811/2094/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді - Жука Р.В., судді Хилько Л.І., судді Мирошниченка В.С. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1
провизнання недійсним контракту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в якому просить суд визнати недійсним контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України укладений 09 березня 2015 року від імені ОСОБА_1 з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.07.2015 року у справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду.
Позов мотивовано тим, що контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України від 09 березня 2015 року позивач не підписував, а тому він є недійсним.
Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі відповідно до адміністративного позову (а.с.109).
Представник відповідача-1 в судове засіданні не з`явився подавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
Відповідач-2, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду у судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив (а.с.111).
Відповідно до ч. 6 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи неприбуття представників сторін та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 09 жовтня 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.
Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач у березні 2014 року мобілізований на військову службу Збройних Сил України де на даний час проходить службу.
З лютого 2015 року позивач проходить службу у зоні проведення антитерористичної операції. 05.06.2015 року позивачу видано посвідчення учасника бойових дій (а.с.9).
Так, 09.03.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України (а.с.6-7).
Відповідно до умов контракту, він є строковим, і у ньому проставлені підписи сторін.
В судовому засіданні позивач пояснив, що вищезазначений контракт не підписував та нікого не уповноважував на підписання контракту від свого імені.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, відповідним доводам позивача та висновкам відповідача, суд зазначає наступне.
Однією із форм проходження військової служби є контракт про проходження військової служби. Відповідно до статті 20 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
З громадянами, які в добровільному порядку вступають на військову службу укладається військовий контракт.
Так, пунктом 8 Положення "Про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України", затвердженого Указом Президента України від 7 листопада 2001 року №1053/2001, контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином України і державою, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Контракт укладається у двох примірниках, підписується особою, яка вступає на військову службу або продовжує військову службу за контрактом, і посадовою особою Збройних Сил України, скріплюється гербовою печаткою військової частини і зберігається у кожної із сторін. Контракт є підставою для видання наказу по особовому складу про зарахування особи до Збройних Сил України і призначення її на посаду.
Один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, інший видається на руки військовослужбовцю.
З огляду на зазначене контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України за своєю юридичною природою та правовими наслідками є правочином.
Поняття та види правочинів визначені в статті 202 Цивільного кодексу України.
1.Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
2.Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
3.Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
4.Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
5.До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин як юридичний факт є лише однією з підстав виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, передбачених законом. Правочинам, притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб`єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб.

Правомірність правочину означає, що він не містить порушень відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон.
Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку.
Так, будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У статті 203 Цивільного кодексу України перераховані загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.
Тобто, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови статті як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому суд зазначає, що зміст правочину (його умови) насамперед не повинен суперечити вимогам як Цивільного кодексу України.
В судовому засіданні позивач наголошував, що контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України укладений від 09 березня 2015 року з Міністерством оборони України від його імені підписано невідомою особою.
Згідно пункту 26 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
У відповідності до пунктом 17 Пленуму, для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.
В судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з необхідністю перевірки підпису в контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України укладений 09 березня 2015 року.
Висновком експерта №1694 від 17.09.2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України від 09 березня 2015 року, укладений між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , який міститися на третій сторінці у ророоророзділі « 10.Підпис сторін:» в графі старший лейтенант _ ОСОБА_2 », виконаний не самим ОСОБА_1 (а.с.90-92).
Положеннями статті 215 Цивільного кодексу України встановлено підстави визнання правочину недійсним. Такими правовими підставами є:
1. є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
2. якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
3. якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи з наведених норм права та встановлених по справі дійсних обставин, суд дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину від 09.03.202015 року не було вільним і не відповідало його внутрішній волі на вчинення такого правочину, а тому є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Щодо посилання відповідача на рапорт позивача щодо продовження служби Збройних Сил України, то вони є такими, що не узгоджується з приписами ст. 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", де передбачено, що це право громадянина, а не обов`язок.
Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Таким чином, в даному випадку відповідна сторона не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України укладений 09 березня 2015 року від імені ОСОБА_1 з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 є недійсним.
Відповідно до положень частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
2.Визнати контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України укладений 09 березня 2015 року від імені ОСОБА_1 з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 - недійсним.
3.Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ід. код - НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) Р.В. Жук

Суддя (підпис) Л.І. Хилько

Суддя (підпис) В.С. Мирошниченко

З оригіналом згідно
Головуючий суддя Р.В. Жук