Справа № 758/14907/14-а
Суддя: Трегубенко Л. О.
Дата ухвалення: 2015-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П ОС Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Трегубенко Л. О.,

при секретарі Білак В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

16.12.2014 р. представник позивача, Чудновського Л.М., на підставі довіреності, ОСОБА_2 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання позивачу поновити пенсію за вислугою років, починаючи з 29.08.2011 р..

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у м. Біла Церква, одержував пенсію за віком, як інвалід Великої Вітчизняної війни 3 групи, з 1994 р. пенсію за вислугою років як військовослужбовець, з липня 1998 р. виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, в зв`язу з чим виплату пенсії було припинено.

У зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 про визнання неконституційними положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», 29.08.2014 р. позивач через представника за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, додав всі необхідні документи і зазначив реквізити для перерахування пенсійних виплат на банківській рахунок.

Листом № 22264/А-01 від 09.09.2014 р. відповідач повідомив, що для розгляду питання про поновлення виплати пенсії 04.09.2014 р. надіслав запит до ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання пенсійної справи, проте, виплату пенсії не поновив, 08.12.2014 р. в телефонній розмові пояснив неотриманням відповіді на запит.

Представник позивача вважає, що бездіяльність відповідача щодо не поновлення позивачу виплати пенсії не відповідає вимогам закону.

Просив визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати його поновити позивачу пенсію за вислугою років, починаючи з 29.08.2011 р..

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, позовні вимоги не визнав, вважає необґрунтованими, у задоволенню просить відмовити, у письмових запереченнях представник зазначив наступне.

Зокрема, що відповідно до ч. 2 ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсії, призначені військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачувалися в порядку, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Частиною 2 ст. 92 цього Закону передбачено, що пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначена норма закону неконституційною не визнана, тому є чинною та підлягає застосуванню у даних правовідносинах.

Факт постійного проживання позивача з липня 1998 р. на території Ізраїлю свідчить про відсутність у нього права на отримання пенсії та соціальних послуг, передбачених для громадян, іноземних громадян чи осіб без громадянства, які проживають на території України, тому виплату пенсії зупинено правомірно.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У зв`язку з тим, що міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Державою Ізраїль, який передбачав би інші умови поновлення та виплати призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсій, на даний час не укладений, тому й підстави для поновлення виплати пенсії позивачу відсутні.

Законодавством не визначено процедури виплати пенсії громадянам України, які проживають за її межами у країнах, з якими не укладено міждержавних угод стосовно призначення та виплати пенсій.

Ця процедура необхідна для забезпечення цільового витрачання коштів, недопущення переплат пенсій, які неможливо відшкодувати. Зокрема, необхідно встановити механізм підтвердження перебування «в живих» пенсіонера, закупівлі валюти та перерахування її до іноземних банків, визначення виду валюти та інше.

Пунктом п. 14 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 р. N 3-1, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 15.02. 2007 р. за N 135/13402, передбачено, що орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Представник позивача подав заяву про поновлення виплати пенсії позивачу 29.08.2014., однак у позовній заяві просить зобов`язати поновити раніше призначену пенсію, починаючи з 29.08.2011 р..

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99, ст. 100 КА України адміністративний позов у частині вимог про поновлення виплати пенсії за період з 29.08.2011 по 28.08.2014 повинен бути залишеним без розгляду, в зв`язку з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, в іншій частині задоволенню не підлягає за відсутності правових підстав.

У судове засідання представники сторін не прибули, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з тих же підстав, просить задовольнити.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, на підставі наявних даних і доказів.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги правомірні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд установив, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується його паспортом громадянина України для виїзду за кордон, термін дії якого продовжено до 08.07.2018 р., проживав у м. Біла Церква, Київської області, з 1994 р. перебував на обліку як військови пенсіонер і одержував пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у липні 1998 р. виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, в зв`язу з чим припинено виплату пенсії ( а. с. 5, 9, 10).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» функції з призначення та виплати пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01.01.2007 р. із структурних підрозділів Міністерства оборони України передані органам Пенсійного фонду.

29.08.2014 р. позивач через представника за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугою років, додав всі необхідні документи і зазначив реквізити для перерахування пенсійних виплат на банківській рахунок ( а. с. 3).

Листом № 22264/А-01 від 09.09.2014 р. Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило позивача, що 04.09.2014 р. надіслано запит до ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання пенсійної справи для розгляду питання про поновлення виплати пенсії, проте виплату пенсії не поновило, що не відповідає вимогам закону ( а. с. 2).

Суд не погоджується з доводами представника відповідача, наведеними у письмових заперечення проти позову, в частині того, що виплата пенсії позивачу припинена правомірно, у зв`язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю, відповідно ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», норма якої неконституційною не визнана, є чинною, та підлягає застосуванню, міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Державою Ізраїль, який передбачав би інші умови поновлення та виплати раніше призначених пенсій, зокрема військовослужбовцям за вислугою років, на даний час не укладений, законодавством не визначено процедури виплати пенсій громадянам України, які проживають за її межами у країнах, з якими не укладено міждержавних угод стосовно призначення та виплати пенсій, і що позовні вимоги за період з 29.08.2011 по 28.08.2014 підлягають залишенню без розгляду в зв`язку з пропуском строку зверненя до суду, а в іншій частині задоволенню не підлягають за відсутності правових підстав, ураховуючи наступне.

За обставинами справи суд установив, що між сторонами виник спір щодо законності непоновлення виплати позивачу раніше призначеної пенсії за вислугою років, у зв`язку з постійним проживанням за кордоном.

Відповідно ст. ст. 1, 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою цінністю. Утвердження і забезпечення прав та свобод людини є головним обов`язком держави.

Право на соціальний захист віднесене до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії (ст. 46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ст. ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за 6 місяців наперед перед виїздом.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими визначено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009 зазначив, що оспорюваними нормами закону держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відтак, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі, незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного ст. 46 Конституції України.

Що стосується дати, з якої підлягає поновлення позивачу виплати пенсії, то суд ураховує наступне.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність ( ч. 2 ст. 152 Конституції України).

Частина ч. 2 ст. 46 цього Закону передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02. 2006 р..

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, положення абз. 2 п. 3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. N 22-1, щодо подачі пенсіонером особисто заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) не є підставою для відмови в поновленні пенсійного забезпечення та позбавленні права особи на соціальний захист.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 12.05.2015 р. (справа №21-180а15) та 19.05. 2015 р. (справа №21-168а15).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом ( ч. 1 ст. 10 КАС).

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відтак, позивач має право на поновлення виплати пенсії з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України 07.10.2009 р., просить поновити виплату, починаючи з 29.08.2011 р., то з урахуванням диспозитивності судочинства, суд вважає, що виплата пенсії позивачу має бути поновлена саме з цієї дати.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, Управління Пенсійного фонду України у Київській області не довів правомірності дій щодо непоновлення позивачу, який постійно проживає за кордоном, раніше призначеної пенсії за вислугою років, доказів у обґрунтування своїх заперечень суду не надав.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача правомірні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного, ст. ст. 1, 3, 22, 24, 25, 46, 152 Конституції України, ст. ст. 46, 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», що набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., ст. ст. 14, 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст. ст. 2, 8, 9, 10, 11, 13, 17-19, 69-71, 86, 94, 99, 100, 104, 158-163, 167, 185, 186, 244-1, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо непоновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугою років, у зв`язку з виїздом на постійне проживання за кордон, протиправною.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 29.08.2011 р..

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Подільський районний суд м. Києва в порядку та строки, встановлені законом.

Апеляційна скарга на постану суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом ч. 3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л. О. Трегубенко