Справа № 814/2830/14     
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2015-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.08.2015 р. № 814/2830/14

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління державної казначейської служби у Миколаївській області, старших державних інспекторів з безпеки на наземному транспорті відділу лінійного контролю управління Укртрансіспекції у Миколаївській області - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-К від 04.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1; поновлення ОСОБА_1 на роботі в Управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області на посаді старшого державного інспектора; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання у розмірі 550 грн.; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області моральної шкоди у розмірі 5000 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області про визнання недійсним наказу Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-К від 04.08.2014 року, поновлення ОСОБА_1 на роботі в Управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області на посаді старшого державного інспектора відділу організації перевезень на наземному транспорті з 07.07.2014 року, стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання у розмірі 550 грн., стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Позивачем надано до суду клопотання про уточнення позовних вимог, відповідно до якого позивач просить суд: визнати недійсним наказ Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-К від 04.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1; поновлення ОСОБА_1 на роботі в Управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області на посаді старшого державного інспектора; стягнути з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання у розмірі 550 грн.; стягнути з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнути на користь ОСОБА_1 з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказ відповідача № 44-К від 04.08.2014 р., яким позивача було звільнено з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідно визнати недійсним, оскільки звільнення відбулося без дотримання, встановленого діючим законодавством порядку та з порушенням його прав та законних інтересів.

Відповідач надав до суду заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що у звязку зі скороченням штату працівників управління Укртрансінспекції у Миколаївській області кількість старших державних інспекторів зменшилась на 2 одиниці (посади було скорочено).

07 травня 2014 року позивач був персонально попереджений про вимоги постанови та наказ, і відповідно до ч.1 статті 49-2 КЗпПУ відповідачем було доведено, що посаду яку він обіймає буде скорочено та, відповідно до п. 1 статті 41 КЗпПУ, його буде звільнено з даної посади. Таким чином, позивач був попереджений належним чином про звільнення, у звязку зі зміною в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, а тому відповідач вважає, що позивача звільнено з посади старшого державного інспектора відділу організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області належним чином з дотриманням всієї процедури, передбаченої трудовим законодавством.

Ухвалою від 21.01.2015 року, суд керуючись ч.2 ст.53 КАС України залучив до участі у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби у Миколаївській області та старших державних інспекторів з безпеки на наземному транспорті відділу лінійного контролю управління Укртрансіспекції у Миколаївській області - ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини не прибуття не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі не надав.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлений адміністративний позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях та додаткових запереченнях, надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби у Миколаївській області, старші державні інспектори з безпеки на наземному транспорті відділу лінійного контролю управління Укртрансіспекції у Миколаївській області - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до судового засідання не зявилися, та повноважного представника у судове засідання не направили про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 та частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що згідно до наказу Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області від 14 вересня 2012 року № 34-13к/л ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого державного інспектора відділу організації перевезень на наземному транспорті Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (далі - Постанова), Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті видано наказ від 14.04.2014 № 243 «Про затвердження структури Укртрансінспекції на 2014 рік» (далі - Наказ), відповідно до якого відповідачем видано наказ «Про упорядкування структури управління Укртрансінспекції у Миколаївській області» від 28.04.2014 № 35-ОД, згідно якого: збільшена гранична чисельність працівників відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Управління Уктрансінспекції у Миколаївській області на 1 штатну одиницю; встановлена гранична чисельність працівників відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області 7 штатних одиниць (в тому числі начальник відділу - 1; заступник начальника відділу - 1; головний спіціаліст 1; старший державний інспектор з безпеки на наземному транспорті 2); реорганізовано відділ організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області і сектор ліцензування та адміністративних послуг управління Укртрансінспекції у Миколаївській області шляхом злиття у відділ лінійного контролю управління Укртрансінспекції у Миколаївській області; скорочено посаду завідувача сектору ліцензування та адміністративних послуг управління Укртрансінспекції у Миколаївській області; скорочено 2 посади старших державних інспекторів відділу організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області; встановлено граничну чисельність працівників відділу лінійного контролю управління Укртрансінспекції у Миколаївській області 7 штатних одиниць (в тому числі начальник відділу - 1; заступник начальника відділу - 1; головний спеціаліст - 2; старший державний інспектор з безпеки на наземному транспорті - 3).

На виконання зазначених вище нормативно-правових актів та наказу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті від 28.04.2014 року №267 «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Укртрансінспекції на 2014 рік» 28.04.2014 року було затверджено штатний розпис управління Укртрансінспекції у Миколаївській області зі штатом 18 працівників з яких: начальник Управління; заступник начальника Управління; головний спеціаліст-бухгалтер; головний спеціаліст-юрисконсульт; Відділ державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті: начальник відділу; заступник начальника відділу; головний спеціаліст - 2; старший державний інспектор з безпеки на наземному транспорті - 3; Відділ лінійного контролю: начальник відділу, заступник начальника відділу, головний спеціаліст 3, старший державний інспектор 2.

Як вбачається зі штатного розпису управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, який діяв до вищезазначених змін, штат працівників складав 19 чоловік з яких: начальник Управління; головний спеціаліст з питань кадрової роботи та державної служби; головний спеціаліст-бухгалтер; головний спеціаліст-юрисконсульт; Відділ державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті: заступник начальника управління - начальник відділу; головний спеціаліст - 2; старший державний інспектор з безпеки на наземному транспорті - 3; Відділ організації перевезень на наземному транспорті: начальник відділу, головний спеціаліст 3, старший державний інспектор 2; Сектор ліцензування та адміністративних послуг: завідувач сектору, старший державний інспектор 2.

07 травня 2014 року позивачу було вручено попередження в.о. начальника Управління укртрансінспекції у Миколаївській області ОСОБА_4 про наступне звільнення на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із тим, що посаду, яку обіймає позивач, буде скорочено.

Водночас, судом встановлено, що наказом Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-к від 04.08.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого державного інспектора управління Укртрансінспекції у Миколаївській області з 07 липня 2014 року за п. 1 статті 40 КЗпП відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», наказу Укртрансінспекції від 14.04.2014 року № 243, наказу №35 від 28.04.2014 року управління Укртрансінспекції у Миколаївській області та ч.1 ст.49-2 КЗпП (а.с.9 том І).

Разом з цим, у звязку з тим, що в наказі Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-к від 04.08.2014 року було допущено технічну описку з огляду на те, що з 07.07.2014 року по 01.08.2014 року позивач знаходився на лікарняному, та не міг бути звільненим з огляду на ч. 3 ст. 40 КЗпП, наказом "Про внесення змін до наказу №44-К від 04.08.2014 року "Про звільнення ОСОБА_1В." від 12.09.2014 року №68-К було внесено зміни до наказу №44-К від 04.08.2014 року шляхом звільнення позивача з посади старшого державного інспектора управління Укртрансінспекції у Миколаївській області саме з 04.08.2014 року за п.1 ст.40 КЗпП у звязку з реорганізацією підприємства, установи (а.с.94 том І).

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем неправомірно, та є таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Правовий статус позивача врегульовано Кодексом законів про працю України.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Стаття 5-1 КЗпП України закріплює гарантії забезпечення права громадян на працю та передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Частиною четвертою статті 36 КЗпП встановлено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, з вказаної статті вбачається, що визначальним при вирішенні даного спору є встановлення обставин скорочення посади, яку обіймав позивач.

Як вже було зазначено вище, на підставі наказу від 14.04.2014 № 243 «Про затвердження структури Укртрансінспекції на 2014 рік» Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті відповідачем видано наказ «Про упорядкування структури управління Укртрансінспекції у Миколаївській області» від 28.04.2014 № 35-ОД, згідно якого: реорганізовано відділ організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області і сектор ліцензування та адміністративних послуг управління Укртрансінспекції у Миколаївській області шляхом злиття у відділ лінійного контролю управління Укртрансінспекції у Миколаївській області; скорочено 2 посади старших державних інспекторів відділу організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області; встановлено граничну чисельність працівників відділу лінійного контролю управління Укртрансінспекції у Миколаївській області 7 штатних одиниць (в тому числі начальник відділу - 1; заступник начальника відділу - 1; головний спеціаліст - 2; старший державний інспектор з безпеки на наземному транспорті - 3). Як вбачається з матеріалів справи, штатним розписом на 2014 р. було затверджено штат в кількості 18 штатних одиниць, посада позивача - старший державний інспектор відділу організації перевезень на наземному транспорті відсутня.

Таким чином, суд доходить висновку, що в структурі управління Укртрансінспекції у Миколаївській області відбулась реорганізація, при цьому штат управління Укртрансінспекції у Миколаївській області скоротився на одну одиницю, посаду, яку обіймав позивач, було скорочено. Водночас, порядок вивільнення працівників регулюється ст. 49-2 КЗпП України. Так, відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При цьому, частиною 2 цієї ж статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Таким чином, положення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, декларує дві імперативні норми. По-перше, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу. По-друге, під іншою роботою на тому ж підприємстві, в установі, організації в даній статті КЗпП України мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров'я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника. Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України). Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Виходячи з наявних у справі матеріалів можна зробити висновок про те, що у новому штатному розписі відповідача, була передбачена посада старшого державного інспектора відділу лінійного контролю управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, яка є рівноцінною посаді, яку займав позивач до звільнення, за професією, спеціальністю, кваліфікацією, досвідом роботи та станом здоров'я. Разом з цим, 07 травня 2014 року позивачу було вручено попередження в.о. начальника Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області ОСОБА_4 про наступне звільнення на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із тим, що посаду, яку обіймає позивач, буде скорочено. Попередженням від 07 травня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про звільнення протягом 2-х місяців з моменту отримання цього попередження за п. 1 ст. 40 КЗпП України. З попередженням ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його підпис 07 травня 2014 року. Таким чином, посада старшого державного інспектора у відділі лінійного контролю управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, який було створено шляхом злиття відділу організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області і сектору ліцензування та адміністративних послуг управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, позивачу не пропонувалась, що за переконанням суду є порушенням трудових прав позивача. В свою чергу, посилання представника відповідача на те, що відповідно до ч. 1 статті 42 КЗпПУ при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, у звязку з цим на дві новоутворені посади старших державних інспекторів відділу лінійного контролю переведено двох працівників, які мали більший досвід роботи та вищу кваліфікацію у сфері автомобільного транспорту та безпеки дорожнього руху, а пункти 1, 2, 3 ч.2 статті 42 КЗпПУ застосовуються до позивача при рівний умовах продуктивності праці і кваліфікації, не приймається судом до уваги з огляду на наступне. Виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини 1 ст. 40, частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було вжито заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу, відповідач навіть не запропонував працівникові жодної вакантної посади в управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області. Ці висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладену у постановах від 10.03.2015 року, від 21.04.2015 року. Крім того, як вбачається з заперечень відповідача, на новоутворені вакантні посади в управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області, відповідно до вимог законодавства, було оголошено конкурс. Проте, як було встановлено в процесі розгляду справи, позивачу не було повідомлено про конкурс на зайняття цих посад, що також не заперечувалось відповідачем. Таким чином, відповідачем не виконано зобов'язання роботодавця по працевлаштуванню працівника, чим порушено трудові гарантії позивача як працівника, а тому вони підлягають судовому захисту. Крім того, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що посада старшого державного інспектора, з якої було звільнено позивача, не є державною службою і тому законних підстав для переведення його на новоутворені вакантні посади не було, з огляду на те, що ухвалою Ленінського районно суду с. Миколаєва від 23.12.2014 року, яка набрала законної сили, було встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з публічної служби, у звязку з чим провадження у справі було закрите. Враховуючи викладене, звільнення позивача в даному випадку не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення його на посаді підлягають задоволенню. В свою чергу, відповідно до вимог Кодексу законів про працю України працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, підлягає поновленню на роботі саме в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. У разі, якщо працівник не був у встановленому порядку переведений до новоутвореного відділу, він не має права вимагати поновлення його на роботі в такому утвореному відділі. Таким чином, оскільки судом встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_1 він підлягає поновленню саме на посаді, з якої його було звільнено, а саме на посаді старшого державного інспектора відділу організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області та з дати, з якої її було звільнено - з 04.08.2014 року. Також, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку є правомірною, та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено судом, позивач звільнений 04 серпня 2014 року, а отже виплаті підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 04 серпня 2014 року по дату винесення рішення по справі. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92р. Про практику розгляду судами трудових спорів, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.п. зп. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу. Згідно п. 2 зазначеного Порядку, у всiх iнших випадках збереження середньої заробiтної плати середньомiсячна заробiтна плата обчислюється виходячи з виплат за останнi 2 календарнi мiсяцi роботи, що передують подiї, з якою повязана вiдповiдна виплата. Працiвникам, якi пропрацювали на пiдприємствi, в установi, органiзацiї менше двох календарних мiсяцiв, середня заробiтна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично вiдпрацьований час. У відповідності до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробiтної плати за останнi два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробiтку на число робочих днiв/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днiв, якi мають бути оплаченi за середнiм заробiтком. Середньоденна (годинна) заробiтна плата визначається дiленням заробiтної плати за фактично вiдпрацьованi протягом двох мiсяцiв робочi (календарнI) днi на число вiдпрацьованих робочих днiв (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днiв за цей перiод. Згідно Довідки про середню заробітну плату (дохід), заробіток позивача за червень 2014 року складає 2 977,92 грн., за липень 2014 року 587,68 грн. Середньоденний заробіток за 22 робочих днів, що пропрацював позивач у ці місяці, складає: (2 977,92 грн. + 587,68 грн.)/22 днів = 162 грн. Кількість робочих днів за період з 04.08.2014 року по 19.08.2015 року складає 263 днів. Середній заробіток за час затримки складає 42 606 грн. (162 грн. * 263 днів). Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 серпня 2014 року по дату прийняття рішення, підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 гривень, суд дійшов до висновку що вказані вимоги задоволенню не підлягають. Статтею 237 -1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, для відшкодування моральної шкоди недостатньо встановлення порушення власником законних прав працівника, а необхідно, щоб таки порушення призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з порушенням права власності, стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В даному випадку позивачем не надано ні розрахунку моральної шкоди, ні доказів чи обґрунтування моральних страждань, спричинених неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо інших позовних вимог, суд доходить висновку про їх безпідставність з огляду на те, що згідно наданих до суду документів відповідачем було здійснено усі виплати при звільненні позивача, у зв'язку з чим, у задоволенні цих вимог слід також відмовити. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України). Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проте адміністративного позову. Проте, відповідачем не було не доведено суду правомірність своїх дій при винесенні рішення щодо звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління державної казначейської служби у Миколаївській області, старших державних інспекторів з безпеки на наземному транспорті відділу лінійного контролю управління Укртрансіспекції у Миколаївській області - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-К від 04.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1; поновлення ОСОБА_1 на роботі в Управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області на посаді старшого державного інспектора; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання у розмірі 550 грн.; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області моральної шкоди у розмірі 5000 грн. підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 256 КАС України суд допускає негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 04.08.2014 року по 03.09.2014 року (22 робочих дня) у розмірі 3 564 грн. (162х22). На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159, 164, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В : Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління державної казначейської служби у Миколаївській області, старших державних інспекторів з безпеки на наземному транспорті відділу лінійного контролю управління Укртрансіспекції у Миколаївській області - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-К від 04.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1; поновлення ОСОБА_1 на роботі в Управлінні Укртрансінспекції у Миколаївській області на посаді старшого державного інспектора; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання у розмірі 550 грн.; стягнення з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнення на користь ОСОБА_1 з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області моральної шкоди у розмірі 5000 грн. задовольнити частково. Визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області №44-К від 04.08.2014 року про звільнення ОСОБА_1, яким відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади старшого державного інспектора Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу організації перевезень на наземному транспорті управління Укртрансінспекції у Миколаївській області . Стягнути з Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04.08.2014 року по 19.08.2015 року у розмірі 42 606 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу організації перевезень на наземному транспорті Управління Укртрансінспекції у Миколаївській області та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 3 564 грн. Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185 , 187 КАС України.

Суддя Г.В. Лебедєва