Справа № 819/1481/15
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року Справа № 876/8847/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Регіонального управління Фонду державного майна України по Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління Фонду державного майна України по Тернопільській області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області про поновлення на посаді головного спеціаліста, зміну дати звільнення з 26 жовтня 2011 року на 11 червня 2013 року, зміну формулювання причини звільнення на «звільнено за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 61800 грн., стягнення 60000 грн. моральної шкоди.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.07.2015 року адміністративний позов було задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оренди державного майна України по Тернопільській області. Вирішено стягнути з Регіонального управління Фонду державного майна України по Тернопільській області, заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.11.2011 р. по 11.06.2013 р. включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає постанову суду такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить скасувати пункти 1, 2, 3, 6 оскаржуваної постанови, прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення. Відповідач в апеляційній скарзі, зокрема зазначив, що при розгляді справи не враховано пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ч. 3 ст. 99 КАС України. Протягом одного місяця з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки на підставі статтей 232 та 235 КЗпП незаконно звільнений працівник має право звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього робітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі пропуску цього строку з поважних причин суд може ці строки поновити (стаття 234 КЗпП). ОСОБА_1 стало відомо про порушення своїх прав внаслідок звільнення з регіонального відділення ще в день звільнення 26 жовтня 2011 року, отже і позов про поновлення на роботі він повинен був подати протягом місяця, однак із позовом до суду щодо відновлення порушеного права він своєчасно не звернувся. Судом вирішено спір щодо незаконності наказу про звільнення з посади ОСОБА_1, однак питання щодо поновлення на посаді не було предметом розгляду. Правових підстав для задоволення позову в цій частині немає. Суд першої інстанції, задовольнивши позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з регіонального відділення заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.11.2011 року по 11.06.2013 року, не взяв до уваги те, що органом, який розглядає спір про поновлення на роботі приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не більше як за один рік, а якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також те, що зазначена позовна вимога згідно норм ст. 232 КЗпП України повинна заявлятися одночасно з позовом про поновлення на роботі.

У судовому засіданні представники апелянта Гануля І.М. та Прокопенко В.Л. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав, що у ній наведені.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу оренди державного майна РВ ФДМУ по Тернопільській області.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна по Тернопільські області від 26.10.2011 року № 100 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1.» його було звільнено з вищевказаної посади за результатами службового розслідування від 20 жовтня 2011 року у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин функціональних обов'язків.

ОСОБА_1 оскаржив цей наказ до суду.

Як вбачається з копії постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2011 року, судом було задоволено позов ОСОБА_1 до Регіонального відділення фонду державного майна України та визнано протиправним і скасовано наказ РВ ФДМ по Тернопільській області від 26 жовтня 2011 року № 100 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу оренди державного майна РВ ФДМУ по Тернопільській області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 26 листопада 2014 року скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2011 року залишив в силі.

Загальні положення про поновлення працівника на роботі викладено у статті 235 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тернопільський окружний адміністративний суд у справі № 2-а/1970/3360/11 вирішив публічно-правовий спір про скасування наказу в межах заявлених позовних вимог.

Однак порушені конституційні права позивача шляхом поновлення на посаді, з якої його було незаконно звільнено, відновлені не були.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у Рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Як вбачається з матеріалів справи, після набуття законної сили судовим рішенням про скасування наказу РВ ФДМ по Тернопільській області від 26 жовтня 2011 року № 100, ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою про поновлення на посаді (а.с. 15). Однак, цього зроблено не було, і цей факт визнано сторонами.

За результатами розгляду заяви, ОСОБА_1 надано відповідь від 23.02.2015 року, якою проінформовано про звернення із заявою щодо роз'яснення виконання постанови суду від 30.11.2011 року по справі № 2а/1970/3360/11 (а.с. 16).

Україна є правовою державою і державний орган повинен нести відповідальність за свої дії.

Слід зазначити, що з врахуванням встановленого судовим рішенням факту неправомірного звільнення ОСОБА_1 з посади, відповідач повинен був вчинити дії, спрямовані на відновлення порушеного ним права, зокрема видати наказ про поновлення працівника на роботі, внести до трудової книжки незаконно звільненого працівника запис згідно з п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників про визнання недійсним запису, зробленого відповідно до наказу, визнаного судом незаконним, тощо.

Відтак, з урахуванням наведеного, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач зобов'язаний був поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оренди державного майна, адже наказ про його звільнення скасовано.

Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні публічно-правового спору помилково не зазначив дату, з якої необхідно поновити позивача на посаді, а тому необхідно вказати дату з - 27 жовтня 2011 року, оскільки останнім днем роботи позивача було 26 жовтня 2011 року.

Щодо права позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції також правильно задовольнив позов в цій частині, адже встановлено порушення трудових прав ОСОБА_1, і чинне законодавство чітко передбачає компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що судове рішення про задоволення позову та скасування незаконного наказу про звільнення позивача з роботи набуло законної сили 26 листопада 2014 року - з дня винесення Вищим адміністративним судом України ухвали у справі № К/9991/31564/12, фактично заява про поновлення на роботі розглядалася більше року не з вини ОСОБА_1, суд правильно дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути за весь період в межах позовних вимог.

Однак, при визначенні початку періоду вимушеного прогулу суд помилково зазначив - 26 листопада 2011 року, в той час як ОСОБА_1 було звільнено з посади з 27 жовтня 2011 року і саме з цієї дати слід нараховувати середній заробіток.

При цьому, суд також помилково не вказав суму, яка підлягає стягненню на користь позивача, що прямо суперечить правовій позиції Верховного Суду України.

При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 жовтня 2011 року до 11 червня 2013 року згідно порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року слід взяти як базисну величину середньоденну заробітну плату працівника - 127, 59 грн. (а.с. 106-107). Кількість робочих днів за вищевказаний період становить 407.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 51929,13 грн.

Доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними, виходячи з такого.

Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У ОСОБА_1 виникло право бути поновленим на посаді з дати набуття чинності судовим рішенням про скасування наказу про його звільнення з посади 26 листопада 2014 року, і на його реалізацію він звернувся до відповідача із відповідною заявою, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області фактично відмовило позивачу у поновленні на посаді згідно відповіді від 4 березня 2015 року № 18-12-00838.

18 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, однак неправильно обрав спосіб захисту, подавши позов у порядку цивільного судочинства, і після набуття законної сили ухвалою суду про відмову у відкритті провадження 28 травня 2015 року (а.с. 83-84) того ж дня звернувся до суду в поряду адміністративного судочинства.

Отже, позивач вжив заходів для своєчасного звернення до суду, а його юридична необізнаність щодо судового провадження, в якому необхідно розглядати такий спір, правильно визнана судом першої інстанції поважною причиною з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

А тому підстав для застосування наслідків, встановлених ст. 100 КАС України, немає.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 195 КАС України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи

Доводи апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області щодо незаконності постанови в частині задоволення позову знайшли часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, отже, у відповідності до ст. 201 КАС України постанову Тернопільського окружного адміністративного суду слід змінити, так як має місце правильне по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального права.

Позивач не оскаржив постанову суду в частині відмови в позові.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 196, п. 2 ч. 1 ст. 198, ст.ст. 200, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Регіонального управління Фонду державного майна України задовольнити частково.

Змінити пункти другий та третій резолютивної частини постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року у справі № 819/1481/15, виклавши в наступній редакції: Зобов'язати Регіональне управління Фонду державного майна України по Тернопільській області поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу оренди державного майна з 27 жовтня 2011 року та стягнути на його користь з Регіонального управління Фонду державного майна України по Тернопільській області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27 жовтня 2011 року по 11 червня 2013 року в сумі 51929 (п'ятдесят одна тисяча дев'ятсот двадцять дев'ять) гривень 13 (тринадцять) копійок.

У решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик