Справа № 803/1971/13-а
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 р. Справа № 876/14673/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Сапіги В. П.;

за участю секретаря судового засідання - Мартинишина Р. С.;

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - Явтушенко І. В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2013 року Волинським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Львівській області про визнання бездіяльності територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Львівській області щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» неправомірною; зобов'язання територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 10 посадових окладів, що складає 19500,00 грн. (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог).

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що на момент звернення до відповідача із заявою про виплату грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію позивач мав право на її отримання, оскільки мав стаж державної служби не менше 10 років, отримував пенсію державного службовця, тому відповідач був зобов'язаний виплатити грошову допомогу в розмірі 10 місячних окладів, що складає 19500,00 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що на момент звільнення з роботи позивачу вже була призначена пенсія державного службовця, останній фактично звільнявся не у зв'язку з виходом на пенсію, а за власним бажанням, крім того, на момент свого звільнення не досяг граничного віку перебування на державній службі, відтак правових підстав для одержання позивачем грошової допомоги, передбаченої частиною тринадцятою статті 37 Закону України «Про державну службу» не було.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Позивач та представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримали та просять таку задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 01 квітня 2008 року працював на різних посадах у ТУ Держгірпромнагляду у Львівській області, зокрема, з 02 січня 2010 року по день звільнення працював на посаді заступника начальника Західної державної міжрегіональної гірничотехнічної інспекції у вугільній промисловості, що підтверджується відомостями трудової книжки (а.с. 6-7).

29 квітня 2013 року позивач подав заяву про звільнення його за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» (а.с. 8).

Згідно наказу ТУ Держгірпромнагляду у Львівській області від 13 травня 2013 року № 33-к ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України.

21 травня 2013 року та 06 червня 2013 року позивач звертався із заявами до начальника ТУ Держгірпромнагляду у Львівській області про виплату йому грошової допомоги у відповідності до статті 37 Закону України «Про державну службу» (а.с.12, 14), однак у листі від 30 травня 2013 року № 2/02.0315/1555 відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті такої допомоги за відсутності на те правових підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Частиною 13 статті 37 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Отже, необхідною умовою для отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів на підставі частини тринадцятої статті 37 Закону України «Про державну службу» є наявність у особи права на вихід на пенсію державного службовця на момент звільнення з роботи. При чому, вихід на пенсію державні службовці здійснюють при досягненні ними граничного віку перебування на державній службі, що в свою чергу є припиненням державної служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Встановлено, що на підставі протоколу № 7180 від 23 травня 2009 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, умови призначення пенсії - робота за списком № 1 (а.с.81). Тобто, даним протоколом підтверджується факт виходу позивача на пенсію за віком на пільгових умовах після досягнення ним 50-річного віку у відповідності до вимог абз.«а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Разом з тим, відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви від 07 кітня 2010 року останній був переведений управлінням Пенсійного фонду України в м. Нововолинську на пенсію державного службовця за вислугу років, оскільки стаж державної служби на момент переходу на цей вид пенсії складав 10 років (а.с. 42-52).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що, перебуваючи на державній службі, позивач скористався своїм правом виходу на пенсію на пільгових умовах, однак продовжував працювати. На підставі поданої заяви про звільнення з роботи за власним бажанням позивач фактично розірвав трудові відносини з відповідачем на загальних підставах, а не у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу», зокрема, у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі (п.3 ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу»). Крім того, пенсія державного службовця позивачу після звільнення не призначалась, оскільки такий вид пенсії позивач отримував, перебуваючи на державній службі.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 на момент звільнення з роботи вже була призначена пенсія державного службовця, останній фактично звільнявся не у зв'язку з виходом на пенсію, а за власним бажанням, крім того, на момент свого звільнення не досяг граничного віку перебування на державній службі.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року в справі № 8031971/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

В. П. Сапіга

Ухвалу складено в повному обсязі 06 жовтня 2015 року.