Справа № 826/11726/15
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Мамчура Я.С.

суддів: Желтобрюх І.Л., Шостака О.О.

при секретарі Гімарі Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В ИВ :

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить:

- визнати незаконним Наказ № 820 о/с від 05.05.2015 року про звільнення ОСОБА_2 за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити позивача на посаді в органах внутрішніх справ України;

- стягнути моральну шкоду на користь позивача у розмірі 11 628,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін з таких підстав.

Згідно з п. 1, ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом МВС України від 22.07.2014 року №1381 о/с позивача було призначено на посаду заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України.

Наказом МВС України № 231 від 04.03.2015 року «Про реорганізацію Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС» внесено зміни у структурі кримінальної міліції апарату Міністерства внутрішніх справ шляхом реорганізації Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю в Департамент протидії злочинності у сфері економіки.

Наказом МВС України від № 234 від 05.03.2015 року «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» було затверджено Перелік змін у штатах МВС, згідно з яким скорочено всі посади Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України і введено посади у новоствореному Департаменті протидії злочинності у сфері економіки, внаслідок чого було скорочено 10 посад (скорочено 145, введено в дію 135).

Відповідно до Наказу № 820 о/с від 05.05.2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту.

Колегія суддів встановила, що задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільнені ОСОБА_2 не було запропоновано жодної посади, а також не було враховано його переважне право на залишення на роботі.

Дослідивши обставини справи колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні відносини врегульовано Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію»; Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ», якими визначено порядок прийняття, проходження та звільнення осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України.

У ч. 5 ст. 8 Положення № 114 закріплено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начального складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, проводиться, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з пп. «г» п. 64 Положення № 114, особи, середнього, старшого, і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

12.03.2015 року позивача було попереджено про скорочення його посади і наступне вивільнення. А також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не було запропоновано жодної іншої посади.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 видане 11.02.2015 року.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що особи, які були прийняті (переведені) мали переважне право на залишення на роботі (з урахуванням наявності у позивача пільг визначених п. 13 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Отже, позивач має переважне право на залишення на роботі при скороченні штату.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, колегія суддів приходить до висновку про необхідність поновлення ОСОБА_2 на рівнозначній посаді в Департаменті протидії злочинності у сфері економіки Міністерства внутрішніх справ України.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, вину відповідача.

При цьому позивач повинен довести факт протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 11 628,00 грн.

Таким чином, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а отже, апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, діючи всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не надав суду належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 70 КАС України, які б підтверджували правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 211, 212 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Мамчур Я.С.

Судді Желтобрюх І.Л.

Шостак О.О.

Ухвалу складено в повному обсязі 16.10.15.

.

Головуючий суддя Мамчур Я.С

Судді: Шостак О.О.

Желтобрюх І.Л.