Справа № 826/8354/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8354/15 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Джамборі» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Джамборі» (далі - Позивач, ТОВ «Джамборі») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ у Печерському районі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.01.2015 року №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.2015 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем доведено правомірність включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, а тому позовні вимоги є повністю обґрунтованими. Крім того, суд зауважив, що Відповідачем не подано жодних доказів безтоварності господарських операцій Позивача з ТОВ «Елоніа», на підставі яких ТОВ «Джамборі» було сформовано податковий кредит.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неповному дослідженні судом всіх фактичних обставин справи та перевірки їх доказами, що спричинило прийняття неправильного рішення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за їх відсутності у відкритому судовому засіданні без фіксування останнього за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у грудні 2014 року працівниками ДПІ у Печерському районі на підставі направлення наказу від 15.12.2014 року №3880 та направлень від 16.12.2014 року №3026/26-55-22-01 та №3027/26-55-22-01 та згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України було проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Джамборі» з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведення господарських відносин із ТОВ «Елоніа» за період з 01.08.2014 року по 31.08.2014 року. У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем, п. п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження ПДВ, який підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 141 821,00 грн. Результати перевірки зафіксовані в акті від 29.12.2014 року №1319/26-55-22-01/38650918. На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 20.01.2015 року винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 177 276,00 грн., у тому числі за основним платежем - 141 821,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 35 455,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказаний акт індивідуальної дії залишений без змін.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції встановив, що у період, що перевірявся, Позивачем до складу податкового кредиту з ПДВ було включено, зокрема, 141 821,00 грн. сформованого за наслідками господарських відносин з ТОВ «Елоніа»

Вирішуючи питання про реальність виконання господарських зобов'язань між Позивачем та вказаними контрагентами, суд першої інстанції встановив наступне.

Між ТОВ «Елоніа» (Продавець) та ТОВ «Джамборі» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу від 14.07.2014 року №24 (далі - Договір №24), за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність на умовах цього договору, а Покупець прийняти оплатити товар в кількості, асортименті та в строки, обумовлені сторонами в замовленні, яке надсилається Покупцем по телефону та/або факсу згідно даного договору.

Пунктом 1.2 Договору №24 визначено, що загальна кількість товару, що передається Покупцю, визначається у відповідних видаткових накладних, що є невід'ємними частинами договору та підтверджують факт передачі товару Покупцю.

Згідно п. 1.7 Договору №24 Покупець отримує товар на території Продавця на умовах самовивозу.

Відповідно до п. 1.10 Договору №24 Продавець разом з товаром повинен передати Покупцю документи, які мають відношення до товару і належить до передачі разом з товаром відповідно до чинного законодавства України: рахунок-фактуру; видаткову накладну; податкову накладну.

Про факт виконання договірних зобов'язань, на думку суду першої інстанції, свідчать наявні у матеріалах справи копії: видаткових накладних (т. 1 а.с. 51, 53, 55, 57, 59, 61); рахунків-фактур (т. 1 а.с. 52, 54, 56, 58, 60, 62); податкових накладних (т. 1 а.с. 63, 65, 67, 69, 71, 72); банківської довідки (т. 1 а.с. 44-45); рахунку 631 (т. 1 а.с. 46).

Крім того, між Позивачем (Замовник) та ТОВ «Елоніа» (Виконавець) укладено договір субпідряду №42 від 28.07.2014 року (далі - Договір №42), за умовами якого Виконавець зобов'язується на свій ризик виконати роботи, зазначені в п. 1.3 Договору, на об'єктах клієнтів Замовника за завданням Замовника, а Замовник зобов'язується своєчасно прийняти закінчені роботи та оплатити їх.

Пунктом 1.3 Договору №42 передбачено, що Виконавець зобов'язується виконувати наступні роботи: миття підлоги приміщень об'єктові; прибирання внутрішніх приміщень; чищення, полірування, натирання металевих, скляних, кам'яних (гранітних, мармурових) та інших поверхонь; хімічне чищення килимового покриття, м'яких меблів; санітарне прибирання туалетних кімнат; збирання сміття з прилеглої території об'єктів.

Відповідно до п. 2.2 Договору №42 оплата робіт здійснюється шляхом перерахування 100% вартості робіт на підставі рахунку на оплату та за умови наявності узгоджених та підписаних сторонами актів приймання-надання виконаних робіт.

Підтвердженням виконання умов вказаного Договору є, на думку суду першої інстанції, наявні у матеріалах справи копії: актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) (т. 1 а.с. 75, 77, 79); рахунків-фактур (т. 1 а.с. 76, 78, 80); податкових накладних (т. 1 а.с. 105-107); банківських виписок (т. 1 а.с. 190-200).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських відносин Позивача з ТОВ «Елоніа» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що податковим органом як суб'єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента. Крім того, доказів визнання нікчемними угод суду не надано, а отже висновки податкового органу ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами і не мають фактичного та правового обґрунтування.

Разом з тим, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Аналогічна позиція викладена у листі ВАС України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу, що первинні документи, надані Позивачем на підтвердження реальності Договору №42, містять недоліки, зокрема, в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) не вказано зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі). Тобто, зі змісту підписаних між контрагентами актів неможливо встановити, які саме послуги надавалися товариством з обмеженою відповідальністю «Елоніа» ТОВ «Джамборі», в якому місці та на якому об'єкті, тощо.

При цьому зі змісту пп. 2.1.20 поданих на вимогу ухвали суду апеляційної інстанції від 15.09.2015 року договорів, укладених Позивачем з ТОВ «Спорт-Профіт», ТОВ «Спорт-Фореве», ТОВ «Спорт-Вектор», ТОВ «Спорт-Девеломпент», ТОВ «Спорт-Ера», ТОВ «Спорт-Солюшн» та які, на його переконання, підтверджують необхідність укладення договорів з ТОВ «Елоніа», вбачається, що виконавець (ТОВ «Джамборі») не має права передавати свої зобов'язання за договорами третій стороні без попередньої згоди замовника. Однак, таких погоджень замовника Позивачем суду не надано. Аналогічний висновок випливає і за наслідками аналізу положень п. п. 4.2.4, 6.1 договорів, укладених ТОВ «Джамборі» з ТОВ «Спорт-Шарм», ТОВ «Спорт-Фокс», ТОВ «Спорт-Дейлі»

Відтак, судом першої інстанції не було перевірено причини та господарську доцільність, що стали підставою для необхідності залучення до надання послуг ТОВ «Елоніа», оскільки, як вбачається з вищенаведеного, Позивач не мав можливості без погодження із замовниками залучати інших суб'єктів до виконання договірних зобов'язань, а доказів надання письмової згоди на такі дії ТОВ «Джамборі» не надано. Викладене, у свою чергу, свідчить про відсутність ділової мети у вказаних господарських операціях, зокрема, у залученні ТОВ «Елоніа» до надання послуг.

Зі змісту листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, при вирішенні питання про правомірність формування податкових зобов'язань суд повинен встановити, насамперед, реальність господарської операції, про що мають свідчити належним чином оформлені первинні документи. При цьому чинне законодавство передбачає перелік необхідних первинних документів з огляду на предмет господарських відносин.

Так, відповідно до п. 1 затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.06.1996 року №293/1318 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Згідно з п. 5 вказаної Інструкції довіреність на одержання цінностей від постачальника за нарядом, рахунком, договором, замовленням, угодою або іншим документом, що їх замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей.

Приписи п. 9 Інструкції визначають, що особа, якій видана довіреність, зобов'язана не пізніше наступного дня після кожного випадку доставки на підприємство одержаних за довіреністю цінностей, незалежно від того, одержані цінності за довіреністю повністю або частково, подати працівнику підприємства, який здійснює виписування та реєстрацію довіреностей, документ про одержання нею цінностей та їх здачу на склад (комору) або матеріально відповідальній особі.

Водночас Позивачем не було надано доказів виписування довіреностей на отримання товару, зокрема, копії журналу реєстрації довіреностей. При цьому про відсутність факту складання довіреностей свідчать незаповнені графи у видаткових накладних: «за дов. № від…». З огляду на викладене судова колегія критично оцінює твердження суду першої інстанції про встановлення факту використання Позивачем у власній господарській діяльності начебто отриманого від ТОВ «Елоніа» товару.

Крім того, наявні у матеріалах справи акти списання товарів (т. 1 а.с. 178-189) жодним чином, на думку судової колегії, не підтверджують їх використання саме ТОВ «Елоніа» під час документально оформленого прибирання, а також постачання їх саме контрагентом Позивача.

При цьому, колегією суддів враховується, що встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11.

Враховуючи, що Позивачем не було доведено реальності здійснення господарської операції та факту отримання від контрагента товарів і послуг, а також його руху у подальшому та використання у власній господарській діяльності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ТОВ «Джамборі» правових підстав для формування податкового кредиту за наслідками відносин з ТОВ «Елоніа».

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в силу положень п. 11 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України в редакції, яка діяла на момент виписування податкових накладних Позивачу, а саме станом на серпень 2014 року, податкова накладна, в якій сума податку на додану вартість не перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних.

Однак, враховуючи, що Позивачем не було доведено реальності здійснення господарської операції та факту отримання від контрагента товарів, колегія суддів приходить до висновку про помилковість твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про наявність у ТОВ «Джамборі» правових підстав для формування податкового кредиту за наслідкам відносин з ТОВ «Елоніа».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було допущено порушення норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ДПІ у Печерському районі задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Таким чином, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо правомірності винесення ДПІ у Печерському районі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а тому вважає за необхідне скасувати постанову суду та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч.1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про правомірність податкового повідомлення-рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Джамборі» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - скасувати, ухваливши нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.