Справа № 0670/515/11
Суддя: Хаюк С.М.
Дата ухвалення: 2011-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________
Справа № 0670/515/11
Головуючий у 1-й інстанції: Черноліхов С.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"14" грудня 2011 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Хаюка С.М.

суддів: Капустинського М.М.

ОСОБА_2,

при секретарі Феськовій М.Ю. ,

за участю представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 - приватного підприємця на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "22" березня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_3 - приватного підприємця до Державної податкової інспекції у м.Житомирі про скасування податкових повідомлень-рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 від 05 серпня 2010 року, № /1 від 08 жовтня 2010 року, № /2 від 08 грудня 2010 року, № /3 від 06 січня 2011 року про визначення йому зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за основним платежем в розмірі 168375, 00 грн., а також повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Житомирі № /0 від 05 серпня 2010 року, № /1 від 08 жовтня 2010 року, № /2 від 08 грудня 2010 року, № /3 від 06 січня 2011 року про визначення зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 336752, 00 грн. (у тому числі: за основним платежем - 224501, 00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 112251, 00 грн.). При цьому позивач зазначав, що зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності було нараховане йому податковим органом за порушення статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", підпункту "а" пункту 19.1 статті 19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб". Такі висновки Державної податкової інспекції у м. Житомирі позивач вважає неправомірними, бо ним до валових витрат включалися тільки оплачені контрагентам посередницькі послуги, підтверджені актами виконання послуг, а отримані від них послуги мали вплив на господарську діяльність позивача. А також, серед передбаченого пунктом 5.3 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" вичерпного переліку витрат, які не включаються до складу валових, обмеження щодо витрат на посередницькі послуги не встановлені. ОСОБА_3 також зазначав, що зобов'язання по податку на додану вартість було нараховано йому за порушення, на думку податкового органу, вимог підпункту 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість". З такими діями відповідача не погоджується, оскільки вказаний Закон не містить обмежень щодо віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених за надання посередницьких послуг. Позивач вважає, що ним до податкового кредиту правомірно включені витрати за надання вказаних послуг, оскільки факт їх надання підтверджений належно оформленими податковими накладними. Крім того, Закон України "Про податок на додану вартість" не ставить у залежність виникнення права на податковий кредит від фактичного використання придбаних послуг у своїй діяльності.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 березня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 22 березня 2011 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Представник державної податкової інспекції апеляційну скаргу не визнав, просить залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників у справі та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що під час проведеної державним податковим інспектором Державної податкової інспекції у м. Житомирі документальної планової перевірки дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_3 за період з 01 жовтня 2008 року по 31 березня 2010 року встановлено порушення:

- вимог статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26 грудня 1992 року № 13-92 (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), підпункту "а" пункту 19.1 статті 19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22 травня 2003 року № 889-IV (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: заниження оподатковуваного доходу за період, що перевірявся, на 1122500, 00 грн. внаслідок включення до складу валових витрат суми одержаних від ТОВ "Акрос плюс", ПП "Консалтинг груп" та ТОВ "Ол сервіс" посередницьких послуг, не підтверджених первинними розрахунковими документами;

- вимог підпункту 7.4.4 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: заниження суми ПДВ у розмірі 224501, 00 грн. внаслідок включення позивачем до складу податкового кредиту суми ПДВ за отримані посередницькі послуги від ТОВ "Акрос плюс", ПП "Консалтинг груп" та ТОВ "Ол сервіс", які документально не підтверджені.

За результатами перевірки складено акт № 4997/17-1- від 29 липня 2010 року.

На підставі вказаного акта перевірки ОСОБА_4 податковою інспекцією у м. Житомирі 05 серпня 2010 року були прийняті податкові повідомлення-рішення № /0 про визначення ОСОБА_3 зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за основним платежем в розмірі 168375, 00 грн. і № /0 про визначення позивачеві зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 336752, 00 грн. (у тому числі: за основним платежем - 224501, 00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 112251, 00 грн.).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, приватний підприємець ОСОБА_3 розпочав процедуру їх адміністративного оскарження, за наслідками якої податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення № /1 від 08 жовтня 2010 року, № /2 від 08 грудня 2010 року, № /3 від 06 січня 2011 року про визначення зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за основним платежем в розмірі 168375, 00 грн., а також повідомлення-рішення № /1 від 08 жовтня 2010 року, № /2 від 08 грудня 2010 року, № /3 від 06 січня 2011 року про визначення позивачеві зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 336752, 00 грн. (у тому числі: за основним платежем - 224501, 00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 112251, 00 грн.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення в судовому процесі факту безпосереднього звязку витрат з господарською діяльністю платника податків (використання у власній господарській діяльності придбаних (виготовлених) товарів (послуг) або ж призначення останніх для такого використання) є підставою для задоволення позову з приводу спору щодо правомірності зменшення платником податків обєкту оподаткування (податкових зобовязання) на суму витрат з придбання (виготовлення) товарів (послуг) (суму податку на додану вартість, нараховану на вартість цих товарів (послуг)).

В свою чергу, факт безпосереднього звязку витрат з господарською діяльністю платника податків може бути встановлений з врахуванням якісних характеристик товару (послуг), які б однозначно свідчили про призначення придбаних (виготовлених) товарів (послуг) для використання в господарській діяльності платника податків, відповідали б змісту цієї діяльності.

Позивачем були укладені договори про надання посередницьких послуг: 01 червня 2008 року - з ТОВ "Акрос Плюс", 01 грудня 2008 року - з ПП "Консалтинг груп", 01 листопада 2009 року - з ТОВ "Ол сервіс". Суть цих послуг полягала у: проведені маркетингових досліджень, знаходженні покупців і постачальників, сприянні у відвантаженні товарів від постачальників та покупцям, проведенні цінової політики.

Протягом 2008-2010 років між приватним підприємцем ОСОБА_3 та зазначеними виконавцями були підписані акти здачі-приймання робіт (надання послуг).

Будь-які докази одержання за вказаними договорами і актами досліджень структури ринку, способів чи методів позиціювання товарів, вивчення сегментації ринку тощо позивачем не надані ні під час перевірки, ані в судовому процесі. Види наданих послуг, згідно з актами здачі-приймання робіт (надання послуг), носять загальний характер, фактично відтворюють умови договорів про надання посередницьких послуг і містять загальну вказівку про надання таких послуг. Посередницькі послуги, про які йдеться в зазначених договорах і актах, як узагальнене поняття, не завжди співпадають з напрямками господарської діяльності платника податків і не завжди можуть бути оцінені як такі, що мають безпосередній зв'язок із цією діяльністю з метою оподаткування. Те ж саме стосується і вживаного в "дорученнях (та їх виконання) посередникам від позивача згідно договорів на посередницькі послуги" формулювання щодо знаходження покупців і постачальників, сприяння у відвантаженні товарів від постачальників та покупцям, проведення цінової політики.

Висновок відповідача про включення ОСОБА_3 до складу податкового кредиту 224501, 00 грн. ПДВ за отримані від ТОВ "Акрос плюс", ПП "Консалтинг груп" та ТОВ "Ол сервіс" посередницькі послуги, які документально не підтверджені, відповідає фактичним обставинам справи.

Колегія суддів , оцінюючи таку правову позицію суду першої інстанції, виходить з наступного.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України „Про податок з доходів фізичних осіб", відповідно до підпункту "а" пункту 19.1 статті 19 якого платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податковий кредит.

У пункті 22.10 статті 22 вказаного Закону визначено, що Декрет Кабінету Міністрів України „Про прибутковий податок з громадян" від 26 грудня 1992 року № 13-92 втратив чинність, крім розділу IV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним закон з питань оподаткування фізичних осіб - суб'єктів господарської діяльності.

Відповідно до статті 13 зазначеного Декрету, оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та ОСОБА_4 комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР у редакції Закону від 22 травня 1997 року № 283/97-ВР із змінами і доповненнями, валові витрати виробництва та обігу це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", до складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

У разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються (підпункт 7.4.4 цієї статті).

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 цієї ж статті Закону якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Отже, з наведених законодавчих приписів випливає, що витрати для цілей визначення заниження оподатковуваного доходу за період, що перевірявся, на 1122500, 00 грн. внаслідок включення до складу валових витрат суми одержаних від ТОВ "Акрос плюс", ПП "Консалтинг груп" та ТОВ "Ол сервіс" посередницьких послуг та обєкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення обєкта оподаткування ПДВ мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка, в свою чергу, є підставою для формування податкового обліку платника.

В даному разі, як було встановлено, факт надання позивачеві спірних маркетингових послуг підтверджується наявними у справі документами первинного обліку, а саме актами приймання-передачі послуг, договорами, податковими деклараціями тощо, що містять достатню інформацію відносно змісту та вартості господарських операцій, які були опосередковані складенням цих документів.

Посилання представників податкової інспекції на відсутність звязку зазначених послуг з господарською діяльністю позивача спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Адже, як випливає зі змісту пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» умовою для включення вартості послуг до валових витрат підприємства є саме призначення таких для використання у господарській діяльності. Тобто, в даному разі звязок наданих послуг з господарською діяльністю позивача має бути встановлений шляхом аналізу призначення результатів цих послуг з урахуванням їх сутності.

З установлених фактичних даних випливає, що сфера наданих послуг цілком відповідає діяльності позивача, оскільки охоплює аналіз ринку продукції, учасником якого є позивач. У матеріалах справи також містяться фактичні дані на підтвердження існування договірних правовідносин між позивачем та ТОВ "Акрос Плюс", ПП "Консалтинг груп", ТОВ "Ол сервіс". Позивачем були укладені договори про надання посередницьких послуг: 01 червня 2008 року - з ТОВ "Акрос Плюс", 01 грудня 2008 року - з ПП "Консалтинг груп", 01 листопада 2009 року - з ТОВ "Ол сервіс". Суть цих послуг полягала у: проведені маркетингових досліджень, знаходженні покупців і постачальників, сприянні у відвантаженні товарів від постачальників та покупцям, проведенні цінової політики.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, а отже оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст.198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати їх та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст.195,198, 202,205,207,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - приватного підприємця задовольнити .

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "22" березня 2011 р. скасувати та прийняти нову постанову .

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 від 05 серпня 2010 року, № /1 від 08 жовтня 2010 року, № /2 від 08 грудня 2010 року, № /3 від 06 січня 2011 року про визначення йому зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за основним платежем в розмірі 168375, 00 грн., а також повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Житомирі № /0 від 05 серпня 2010 року, № /1 від 08 жовтня 2010 року, № /2 від 08 грудня 2010 року, № /3 від 06 січня 2011 року про визначення зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 336752, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) С.М.Хаюк

судді: (підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_2

Повний текст виготовлено 19.12.2011 року.

З оригіналом згідно: суддя ________________________________ С.М.Хаюк

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_3 - приватний підприємець АДРЕСА_1,10008

3- відповідачу ОСОБА_4 податкова інспекція у м.Житомирі м-н Перемоги 2,м.Житомир,10014