Справа № 820/10620/14
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоПрокопенка О.Б.,
суддів:Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом приватного акціонерного товариства «Садовод» (далі - Товариство) до державного реєстратора Реєстраційної служби Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області Марченка Іллі Леонідовича (далі - Реєстратор, Реєстраційна служба відповідно), Реєстраційної служби, треті особи - Великобурлуцька районна державна адміністрація Харківської області (далі - РДА), Головне управління Державне агентство земельних ресурсів України у Харківській області (далі - ГУ Держземагентства; Держземагентство відповідно), про скасування рішень,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило:

- скасувати рішення Реєстратора від 2 грудня 2013 року № 8530601 про відмову в державній реєстрації права власності держави на земельну ділянку;

- скасувати рішення Реєстратора від 2 грудня 2013 року № 8530812 про відмову в державній реєстрації права оренди земельної ділянки;

- зобов'язати Реєстраційну службу на підставі розпорядження РДА від 27 серпня 2012 року № 265 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території Андріївської сільської ради АТ «Садовод» (далі - розпорядження № 265) здійснити заходи щодо державної реєстрації права власності держави в особі РДА на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану за межами населених пунктів на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, кадастровий № :02:000:0040, площею 19,6132 га;

- зобов'язати Реєстраційну службу одночасно зі здійсненням заходів щодо реєстрації прав власності держави на земельну ділянку здійснити заходи щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки на підставі розпорядження № 265 та договору оренди землі від 27 грудня 2012 року № 10, укладеного між Товариством та РДА щодо оренди земельної ділянки, кадастровий № :02:000:0040, площею 19,6132 га.

На обґрунтування позову Товариство зазначило, що Реєстратор безпідставно відмовив позивачу у реєстрації права власності на земельну ділянку та у державній реєстрації права оренди земельної ділянки на підставі того, що із заявою звернулася неналежна особа, оскільки на момент прийняття розпорядження № 265 належним розпорядником земельної ділянки була РДА, а розпорядження № 265 вважається заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на земельну ділянку.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 16 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14 жовтня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) відмовив.

Ухвалюючи такі рішення, суди з огляду на положення частини першої статті 16 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -

Закон № 1952-ІV) та пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 вересня 2012 року № 5245-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності » (далі - Закон № 5245-VІ) дійшли висновку, що для реєстрації права власності держави на земельну ділянку із заявою (відповідним рішенням про передачу земельної ділянки) має звернутись уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин або його територіальний орган, а саме орган Держземагентства, для правильного внесення відомостей щодо органу державної влади, який здійснює управління майном. Тому Реєстратор правомірно на підставі пункту 5-2 частини першої статті 24

Закону № 1952-ІV відмовив у реєстрації права власності держави на земельну ділянку за зверненням Товариства та права оренди останнього.

Не погоджуючись із ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року, Товариство звернулось із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування касаційним судом положень статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час видання розпорядження; далі - ЗК), статей 4-1, 9, 16

Закону № 1952-ІV, статті 19 Конституції України, а також статей 213, 214 КАС. Просить скасувати всі ухвалені судами у цій справі рішення та прийняти постанову про задоволення позову.

На обґрунтування заяви Товариство додало копії постанов Вищого адміністративного суду України від 26 лютого, 5 та 12 березня 2015 року

(№№ К/800/48935/14, К/800/49615/14, К/800/52171/14 відповідно), у яких суд касаційної інстанції дійшов висновку про незаконність відмови Реєстратора у державній реєстрації права державної власності на земельну ділянку на підставі поданого Товариством розпорядження № 265 про передачу земельної ділянки, оскільки таке розпорядження у розумінні статті 122 ЗК та Закону № 1952-ІV і є заявою уповноваженого органу про реєстрацію права власності держави на земельну ділянку.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що підстав для задоволення заяви немає.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом цих норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У преамбулі Закону № 1952-ІV зазначено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Частина друга статті 9 Закону № 1952-ІV передбачає прямий обов'язок державного реєстратора під час розгляду заяви про реєстрацію встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону ; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952 -IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону ; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частитною четертою статті 15 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 16 Закону

№ 1952-IV у разі здійснення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, похідних від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки, відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов'язаний одночасно подати до органу державної реєстрації прав чи державному кадастровому реєстратору відповідну заяву про державну реєстрацію права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) вважається заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначену земельну ділянку.

Стаття 24 Закону № 1952-IV містить виключний перелік підстав, згідно з яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа (пункт 3 частини першої), заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону (пункт 5-2 частини першої);

У пункті 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI (який набрав чинності з 1 січня 2013 року) державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Законом № 5245-VI внесено зміни і у ЗК, зокрема сатттю 122 викладено в новій редакції, де частиною четвертою встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 445 (далі - Положення) Держземагентство України є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Відповідно до пункту 4 Положення Держземагентство відповідно до покладених на нього завдань: передає відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок та обмежень у їх використанні та інше.

З наведеного вище вбачається, що починаючи з 1 січня 2013 року відповідно до статті 122 ЗК та Положення повноваження щодо надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності у власність або користування є виключною компетенцією Держземагентства та його територіальних органів.

Як установили суди попередніх інстанцій, у даному випадку, державний Реєстратор у рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначив, що із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа та заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону .

Відповідно до вимог статті 4-1 Закону № 1952-ІV Товарситво надало розпорядження № 265 для проведення одночасно з державною реєстрацією похідного речового права (права оренди) реєстрацію права власності держави на зазначені земельні ділянки.

Вказаним розпорядженням Товариству передано в оренду земельну ділянку загальною площею 520,3066 га, в тому числі: багаторічні

насадження - 411,0184 га, ріллі - 103,2493 га, пасовища - 6,0389 га за рахунок земель запасу, земель сільськогосподарського призначення та сільськогосподарські угіддя на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області.

Доказів того, що Товариство зверталося до ГУ Держземагентства, яке є територіальним органом Держземагентства, з питання реєстрації права власності на зазначену вище земельну ділянку за Державою Україна, позивач не надав.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що Реєстратор правомірно відмовив Товариству у проведенні державної реєстрації права власності та їх обтяжень на земельну ділянку на підставі того, що із заявою має звернутися відповідний центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин або його територіальний орган, а заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності.

Таким чином, Реєстратор діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачені чинним законодавством.

За таких обставин, оскільки у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права щодо спірних правовідносин, то в задоволенні заяви Товарситва слід відмовити.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви приватного акціонерного товариства «Садовод» відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко
Судді: М.І. Гриців В.Л. Маринченко
О.А. Коротких П.В. Панталієнко
О.В. Кривенда І.Л. Самсін
В.В. Кривенко О.О. Терлецький