Справа № 826/9536/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9536/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу представника Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів - Кравчук Ніни Валентинівни на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Шкільне» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Шкільне» про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем всупереч Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не виконано відсоткового нормативу призначеного для працевлаштування інвалідів, в зв'язку з чим до останнього було застосовано адміністративно-господарська санкція та пеня.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів - Кравчук Ніна Валентинівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення даного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що Комунальне підприємство «Шкільне» 13.01.2015 року подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 по формі № 10-ПІ, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу фактично за рік становить 96 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, якім відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 2 особи, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 4.

Вважаючи, що відповідачем не виконано 4-х відсоткового нормативу призначеного для працевлаштування інвалідів у відповідності до Закону України ««Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: працевлаштовано 2 інваліди, у той час коли мав обов'язок влаштувати 4 особи, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, гарантії їм рівних з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначено Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Згідно ст. 18 вказаного Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов'язком підприємств є виділити та створити робочі місця для працевлаштування інвалідів (у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечити інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством); надати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказаний перелік обов'язків підприємства є вичерпним.

Таким чином, з урахування вищевикладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Правова позиція по даному питанню висловлена у постанові Верховного суду України від 16.04.2013 року у справі № 21-81а13.

Приписи ст. 19 Закону передбачають, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно ст. 218 частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин не відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до змісту постанови Верховного суду України від 02.04.2013 року по справі № 21-95а13 адміністративно-господарські санкції за не зайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-ХІІ, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення. Частиною другою статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 ст. ст. 244-2 КАС України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, при вирішенні питання про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відповідно до ст. 20 Закону слід досліджувати наявність факту скоєння юридичною особою правопорушення та встановлення факту не вжиття останнім всіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем подавалася звітність за формою № 3-ПН до Київського міського центру зайнятості на протязі 2014 року, зокрема, 20.01.2014 року, 18.08.2014 року, 07.10.2014 року, 24.11.2014 року, 24.12.2014 року. У вказаних звітах містяться відомості щодо відкритих вакансій для інвалідів у кількості, що відповідає встановленим нормам Закону. Окрім того, в матеріалах справи наявні листи відповідача до Директора Київського міського центру соціальної, професійної та трудової реабілітації інвалідів ОСОБА_3, (а.с. 56-63), в яких Комунальне підприємство «Шкільне» повідомляло про необхідність для повного укомплектування вакансій 4 осіб з обмеженими фізичними можливостями.

Звіт за формою № 3-ПН ним подавався не кожного місяця, а з врахуванням наявних вакансій.

При цьому, Законом не встановлено обов'язку підприємства подавати звітність «Інформація про попит на робочу силі (вакансії) по формі № 3-ПН кожного місяця.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновку, що Комунальним підприємство «Шкільне» вживалися дії щодо забезпечення працевлаштування інвалідів, однак Київським міським центром зайнятості, Фондом соціального захисту інвалідів не направлялися до відповідача інваліди з метою працевлаштування останніх.

За таких обставини, враховуючи те, що відповідачем подавалися звіти за формою 3-ПН, направлялися листи про наявність вакансій, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про вжиття останнім усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому відсутні підстави для застосування адміністративно-господарської санкції та пені.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11.

Інші доводи позивача не спростовують вищевикладеного.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів - Кравчук Ніни Валентинівни - залишити без задоволення, а на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 15.10.2015 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.