Справа № 821/3109/15-а
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 р.м. ХерсонСправа № 821/3109/15-а

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.,

при секретарі: Кальченко-Булановій М.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Загорулько Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області (далі - відповідач, Каланчацька РДА), в якому просить стягнути з відповідача:

67 543,48 грн. в рахунок відшкодування інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов'язання з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні;

12 087,24 грн. в рахунок відшкодування 3% річних від суми простроченого грошового зобов'язання з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що розпорядженням голови Каланчацької РДА від 11.01.2007р. №03-к його було звільнено з посади начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Каланчацької РДА. При звільненні йому не було виплачено всіх належних сум, тому в подальшому постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18.04.2011р. у справі №2а-343/11/2170 на його користь з Каланчацької РДА стягнуто втрачений середній заробіток за період з 05.10.2006р. по 10.10.2006р. в сумі 202,26 грн. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 373,59 грн. На виконання цього судового рішення відповідач сплатив 11.07.2011р. 575,85 грн. (202,26+373,59), але не виплатив всупереч приписів ст.117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. У зв'язку з цим постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015р. у справі №2а-3979/11/2170, з урахуванням ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 19.06.2015р. про зміну способу виконання, стягнуто з Каланчацької РДА на його користь відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в сумі 93 550,52 грн., які остаточно були виплачені 07.08.2015р.

Позивач вважає, що з моменту ухвалення судового рішення у справі №2а-343/11/2170 у спорі про розмірі належних йому сум при звільненні, між ним та відповідачем виникло правовідношення - грошове зобов'язання з виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яке Каланчацька РДА прострочила, виконавши його лише 07.08.2015р.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання визначені ст.625 Цивільного кодексу України, а тому позивач просить стягнути з відповідача на виконання цієї правової норми інфляційні втрати та 3% річних від суми простроченого грошового зобов'язання з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, а саме за період з липня 2011р. по липень 2015р.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що судові рішення, якими стягнуто на користь позивача кошти, своєчасно та в повному обсязі виконані, крім того, відсутні можливості щодо сплати позивачу також виплат, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України у зв'язку з недостатністю бюджетного фінансування на відповідні цілі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18.04.2011р. у справі №2а-343/11/2170, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2013р., стягнуто з Каланчацької РДА на користь ОСОБА_1 втрачений середній заробіток за період з 05.10.2006р. по 10.10.2006р. року у розмірі 202,26 грн. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 02.06.2006р. по 10.10.2006р. у розмірі 373,59 грн.

Предметом спору у даній справі слугував розмір виплат заробітку позивачу, належних йому при звільненні 11.01.2007р. в силу приписів Кодексу законів про працю України.

Стягнуті рішенням суду у справі №2а-343/11/2170 кошти виплачені позивачу 11.07.2011р.

Так як при виплаті у липні 2011р. позивачу середнього заробітку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, належних йому на день звільнення 11.01.2007р. Каланчацька РДА всупереч вимог ст.117 Кодексу законів про працю України не нарахувала і не виплатила також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду і постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015р. у справі №2а-3979/11/2170, з урахуванням ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 19.06.2015р. про зміну способу виконання, стягнуто з Каланчацької РДА на його користь відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в сумі 93 550,52 грн., які остаточно були виплачені 07.08.2015р.

Спірними у даній справі є наявність між сторонами грошового зобов'язання та наслідків його прострочення.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Позивач вважає грошовим зобов'язанням установлений статтею 117 Кодексу законів про працю України обов'язок відповідача сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки судовими рішеннями у справах №2а-343/11/2170 та №2а-3979/11/2170, які набули законної сили, установлені обставини порушення Каланчацькою РДА обов'язку сплати позивачу при звільненні всіх належних сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а самі ці суми остаточно виплачені лише 07.08.2015р., то він вважає, що відповідач прострочив грошове зобов'язання і мусить понести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, установлену ст.625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід звернути увагу на те, що вказаною статтею установлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до положень статей 509, 526 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012р. у справі №6-49цс12.

Суд вважає, що грошові зобов'язання, відповідальність за порушення яких встановлена ст. 625 Цивільного кодексу України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Так, грошове зобов'язання як окремий вид зобов'язання, виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Вказаною статтею визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Позивач в якості підстави виникнення у відповідача грошового зобов'язання вказує ст.117 Кодексу законів про працю України, яка встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 вказаного Кодексу передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Таким чином, за змістом ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю сутністю не являється санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 03.10.2012р. у справі № 6-109цс12, від 31.10.2012р. у справі № 6-124цс12, від 14.11.2012р. у справі № 6-139цс12.

З цього приводу слід також зазначити, що згідно ст.1 Кодексу законів про працю України, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Натомість ст.1 Цивільного кодексу України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 статті 4 Цивільного кодексу України установлено, що цей Кодекс є основним актом цивільного законодавства України

Статтею 9 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тобто норми Цивільного кодексу України застосовуються до інших правовідносин виключно у випадку, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Для трудових правовідносин спеціальним законодавством є Кодекс законів про працю України та прийняті на його основі закони і підзаконні нормативні акти.

Зокрема, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: Кодексом законів про працю України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати».

Враховуючи викладене, суд вважає, що між позивачем та відповідачем існують правові відносини, які регулюються нормами трудового законодавства, оскільки вони виникли з приводу порушення права позивача на оплату праці та не мають договірного характеру. Крім того, ці відносини є публічно-правовими, так як пов'язані із проходженням позивачем публічної (державної) служби на посаді начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Каланчацької РДА.

За таких обставин відсутні підстави вважати грошовим зобов'язанням установлений нормами трудового законодавства обов'язок відповідача сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-43цс14, який зазначив, що положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства.

Відсутність характеру грошового зобов'язання у обов'язку роботодавця відшкодувати працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ст.625 Цивільного кодексу України.

Посилання позивача на ч.6 ст.11 Цивільного кодексу України, яка визначає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події, суд вважає помилковими з наведених вище міркувань.

Згідно з частиною першою ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку між сторонами відсутні грошові зобов'язання у розумінні Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим відсутні і правові підстави для застосування до цих правовідносин положень ст.625 вказаного Кодексу, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 16 жовтня 2015 р.

Суддя Пекний А.С.

кат. 12.3