Справа № 809/2510/14
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року Справа № 876/11025/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області та апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Івано-Франківський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року в адміністративній справі за позовом Дочірнього підприємства «Івано-Франківський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання нечинними і скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

У липні 2014 року позивач ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, в якому просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.03.2014 р.: - № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 619335 грн., в тому числі 412890 грн. за основним платежем і 206445 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за авансованими внесками з податку на прибуток у розмірі 1427100 грн., в тому числі 951400 грн. за основним платежем і 475700 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 560141 грн., в тому числі 373427 грн. за основним платежем і 186714 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - № про збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників у розмірі 28759,39 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідач ДПІ у м. Івано-Франківську позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області форми «Р» від 24.03.2014 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 553186 грн., з яких за основним платежем в сумі 368791 грн. і за штрафними фінансовими санкціями в сумі 184395 грн.. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області форми «Р» від 24.03.2014 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з авансованих внесків з податку на прибуток в розмірі 709384 грн., з яких за основним платежем в сумі 472923 грн. і за штрафними фінансовими санкціями в сумі 236461 грн.. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області форми «Р» від 24.03.2014 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 580847 грн., з яких за основним платежем в сумі 387231 грн. і за штрафними фінансовими санкціями в сумі 193616 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цією постановою суду частково не погодився відповідач ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області і оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що працівниками ДПІ у м. Івано-Франківську проведена документальна планова виїзна перевірка ДП «Івано-Франківський облавтодор» за період з 01.07.2012 р. по 31.12.2012 р., за наслідками якої складено акт від 05.03.2014 р. № 985/09-15-22-02/31790584, на підставі якого винесено оскаржені податкові повідомлення-рішення від 24.03.2014 року. Вказує апелянт, що проведеною перевіркою було встановлено порушення позивачем: - пп.14.1.11, пп.14.1.27 п.14.1, п.14.6 ст.44, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.6 ст.138, пп.139.1.9, пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено ПНП в загальній сумі 412890 грн.; - пп.14.1.11, пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.44.6 ст.44, п.57.1 ст.57, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.п. 138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.6 ст.138, пп.139.1.9, пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого перевіркою збільшено авансовані платежі з ПНП за період з січня 2013 р. по лютий 2014 р. на суму 951400 грн.; - п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201.5, п.201.6, п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ в загальній сумі 373427 грн.; - п.176.2 ст.76 ПК України та Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку, в результаті чого недостовірно відображено дані у формі № 1ДФ за ІІІ, IV квартал 2012 року. Зазначає апелянт, що позивачем протягом розглядуваного періоду завищено суму витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування по операціях з придбання товарів у підприємства-постачальника ТОВ «НБ-Україна» (бітуму дорожнього) на загальну суму без ПДВ 1826181 грн. за 3 квартал 2012 року. На думку апелянта такі договірні відносини мали безтоварний і нікчемний характер, не спричинили реального настання правових наслідків, не підтверджуються первинними документами. Товариство «НБ-Україна» господарської діяльності фактично не здійснювало і вказані договірні відносини із позивачем фактично не відбувались. Крім цього, вказує апелянт, що позивачем безпідставно сформовано валові витрати та включено до податкового кредиту суми ПДВ на підставі податкових накладних від ПП ОСОБА_1, які підписані не уповноваженою особою.

За результатами апеляційного розгляду апелянт ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області просить скасувати постанову суду першої інстанції від 06.11.2014 р. в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Також з постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 року частково не погодився позивач ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що висновки викладені в постанові не відповідають обставинам справи, а сама постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що висновки акту перевірки від 05.03.2014 р. № 985/09-15-22-02/31790584, на підставі якого винесено оскаржені податкові повідомлення-рішення від 24.03.2014 р., грунтуються на припущеннях відповідача про відсутність у контрагентів первинних документів з підтвердження операцій з постачання товарів позивачу. Зазначає апелянт, що факт неможливості проведення перевірки, так само як і будь-які порушення, що могли бути допущені контрагентами як платниками податків, не є підставою для настання відповідальності позивача ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Також не погоджується апелянт з висновками ДПІ у м. Івано-Франківську стосовно нікчемності укладених між позивачем та контрагентами договорів поставки. З цього приводу зазначає апелянт, що договора поставки містять всі істотні умови згідно чинного законодавства, факт подальшого використання товару в діяльності позивача підтверджується договорами на виконання робіт та актами приймання виконаних робіт, а наявність податкових накладних підтверджує ведення податкового обліку. Також звертає увагу апелянт на те, що податкові накладні повністю відповідають вимогам п.201.1 ст.201 ПК України.

За результатами апеляційного розгляду апелянт ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» просить скасувати постанову суду першої інстанції від 06.11.2014 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задоволити позов у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційних скарг, вважає, що такі апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Так, судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що в період із 17.12.2013 року по 30.01.2014 року відповідачем ДПІ у м. Івано-Франківську було проведено планову виїзну перевірку позивача ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012 р. по 31.12.2012 р.. За наслідками перевірки складено Акт № 985/09-15-22-02/31790584 від 05.03.2014 року. У висновках акту перевірки зазначено, що підприємством порушено вимоги: 1) ст.ст. 3, 42, 207, 208 ГК України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктів 2.4, 2.15, 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, внаслідок чого встановлено відсутність поставок товарів (робіт, послуг), не підтверджено товарність операції, а також реальність часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, виробничо-складських приміщень та іншого майна (технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів), які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності; 2) пп.14.1.11, пп.14.1.27 п.14.1, п.44.6 ст.44, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135. п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.6 ст.138, пп.139.1.9, пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток в загальній сумі 412890 грн., у тому числі за три квартали 2012 року в сумі 396616 грн. (за 3 квартал 2012 року на суму 396616 грн.), за 2012 рік в сумі 412890 грн. (за 4 квартал 2012 року на суму 16274 грн.); 3) пп.14.1.11, пп.14.1.27 п.14.1, ст.14, п. 44.6 ст.44, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.6 ст.138, пп.139.1.9, пп.139.1.11 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого перевіркою збільшено авансові платежі з податку на прибуток за період з січня 2013 року по лютий 2014 року на суму 951400 грн., в тому числі за січень 2013 р., в сумі 85010 грн., за лютий 2013р., в сумі 85010 грн., за березень 2013р. в сумі 65115 грн., за квітень 2013р. в сумі 65115 грн, за травень 2013р. в сумі 65115 грн., за червень 2013 р. в сумі 65115 грн., за липень 2013р. в сумі 65115 грн., за серпень 2013р. в сумі 65115 грн., за вересень 2013р. в сумі 65115 грн., за жовтень 2013р. в сумі 65115 грн., за листопад 2013р. в сумі 65115 грн., за грудень 2013р. в сумі 65115 грн., за січень 2014р. в сумі 65115 грн., за лютий 2014 р. в сумі 65115 грн.; 4) п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 та п.201.4, п.201.5, п.201.6, п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в загальній сумі 373427 грн, в т.ч. за липень 2012 року в сумі 513 грн, за серпень 2012 року в сумі 322125 грн., за вересень 2012 року в сумі 46738 грн., за жовтень 2012 року в сумі 1666 грн., за листопад 2012 року в сумі 581 грн., за грудень 2012 року в сумі 1804 грн.; 5) п.168.1, ст.168, п.171.2 ст.171, п.176.2 ст.176 ПК України, в результаті чого за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб нараховано пеню в сумі 113,88 грн.; 6) п.176.2 ст.176 ПК України та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку (недостовірне відображення даних у формі № 1ДФ за III, IV квартал 2012 року). Крім цього, в результаті проведених перевірок філій ДП «Івано-Франківський облавтодор» донараховано податку з доходів фізичних осіб в сумі 62002,51 грн. та пені за несвоєчасну сплату податку з доходів фізичних осіб в сумі 2044,99 грн., встановлено перевищення ліміту залишку готівки в касі на суму 1367 грн. та не подання заяви на перереєстрацію зміни посадової особи, чим порушено п.66.4 ст.66 ПК України (а.с. 22-89 Т.1).

На підставі вказаного вище Акта перевірки від 05.03.2014 року відповідачем ДПІ у м. Івано-Франківську винесено 24.03.2014 року відносно позивача податкові повідомлення-рішення : - № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 619335 грн., в тому числі 412890 грн. за основним платежем і 206445 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - № про збільшення суми грошового зобов'язання за авансованими внесками з податку на прибуток у розмірі 1427100 грн., в тому числі 951400 грн. за основним платежем і 475700 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 560141 грн., в тому числі 373427 грн. за основним платежем і 186714 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; - № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників у розмірі 28759,39 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 18-21 Т.1).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього ж Кодексу, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України, передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 цього ж Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У відповідності до п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього ж Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 ПК України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з : придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.4 ст.198 ПК України, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 ПК України.

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст.9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Із матеріалів адміністративної справи та змісту Акту податкової перевірки від 05.03.2014 року видно, що висновки податкового органу щодо порушення позивачем ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» податкового законодавства ґрунтуються на твердженнях ДПІ про те, що підприємством протягом перевіреного періоду з 01.07.2012 р. по 31.12.2012 р. безпідставно завищено суму витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування по операціях з придбання товарів у ТОВ «НБ-Україна» на загальну суму без ПДВ 1826181 грн.. На думку апелянта такі договірні відносини мали безтоварний і нікчемний характер, не спричинили реального настання правових наслідків.

З цього приводу судом першої інстанції вірно враховано, що реальність укладення, фактичне виконання та настання правових наслідків за господарським договором з контрагентом ТОВ «НБ-Україна» і об'єктивність інформації в первинних документах за цим договором підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, здійснення позивачем ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» господарських операцій із ТОВ «НБ-Україна» підтверджується : - договіром поставки № 35/08 від 15.10.2008 року укладеним між ТзОВ «НБ-Україна» (постачальник) та позивачем (покупець), відповідно до якого постачальник зобов'язувався поставити, а покупець прийняти та оплатити вартість паливно-мастильних матеріалів (а.с. 90-92 Т.1); - видатковими накладними за серпень, вересень 2012 року про оплату за товар (бітум дорожній) (а.с. 93, 96, 99, 103 Т.1); - актами прийому-передачі товару за серпень, вересень 2012 року, згідно яких ТзОВ «НБ-Україна» передала позивачу бітум нафтовий дорожній (а.с. 94, 97, 101, 105 Т.1); - податковими накладними за серпень, вересень 2012 року (а.с. 95, 98, 102, 106 Т.1); - рахунками-фактурами за серпень, вересень 2012 року (а.с. 100, 104 Т.1); - платіжними дорученнями про перерахування позивачем коштів на розрахунковий рахунок ТзОВ «НБ-Україна» за поставлений товар (а.с. 4-16 Т.2); - договором відповідального зберігання нафтопродуктів № 03/05-12 від 03.05.2012 року, укладеного між ТзОВ «НБ-Україна» та позивачем, згідно якого позивач приймав на відповідальне зберігання від ТзОВ «НБ-Україна» нафтопродукти та актами приймання-здавання нафтопродуктів на відповідальне зберігання (а.с. 20-30 Т.2); - актами приймання виконаних будівельних робіт за період серпень 2012 року - березень 2013 року, якими підтверджено подальше використання отриманої позивачем від ТзОВ «НБ-Україна» продукції (бітум дорожній БНД 60/90) (а.с. 163- 208 Т.1).

Судом першої інстанції об'єктивно встановлено та враховано, що позивач має кредиторську заборгованість перед ТзОВ «НБ-Україна» за поставлений товар в сумі 845694,76 грн., що підтверджується ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 16.10.2013 року у справі №909/871/13, яка набрала законної сили та згідно з якою між ТзОВ «НБ-Україна» та позивачем затверджено мирову угоду щодо сплати заборгованості за поставлений товар (а.с. 1-3 Т.2).

Відносно встановлених розбіжностей в найменуванні відправників товару у трьох товарно-транспортних накладних (а.с. 17-19 Т. 2), то судом першої інстанції вірно зазначено, що такі можуть мати негативні наслідки виключно для ТОВ «НБ-Україна» у взаємовідносинах із своїми контрагентами, оскільки обов'язок доставки товару покладався саме на ТОВ «НБ-Україна».

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач виконав усі передбачені законом обов'язки та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та понесених витрат. Мету та реальність здійснення позивачем господарських операцій на які платник податку (позивач) посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого ПДВ до податкового кредиту, відповідачем спростовані не були.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що право на податковий кредит у платників ПДВ не пов'язано із фактами сплати до бюджету податків контрагентами за господарськими договорами, а пов'язано лише із фактичною сплатою вартості товарів (робіт, послуг) та із наявністю відповідних первинних документів і податкових накладних. Визначальним є реальність існування господарських операцій та факт сплати податку в ціні придбаних товарів (послуг) їх постачальникам. Такий платник податків не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обов'язків по сплаті податків іншими платниками податків, якщо це прямо не встановлено законом.

Щодо покликань відповідача про нікчемність правочину, укладеного між позивачем та ТОВ «НБ-Україна», то суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину і вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 ЦК України, де вказано, що в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З наведених вище норм випливає, що наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного правочину та усвідомлювали суперечність його інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У зв'язку із цим, висновки про нікчемність правочину можуть бути зроблені лише за наявності доказів і встановлення фактів порушення обов'язкових вимог для чинності правочину в момент укладення такого правочину.

З цього приводу суд апеляційної інстанції враховує, що розглядуваний договір між позивачем та ТОВ «НБ-Україна» на момент укладення відповідав усім вимогам необхідним для його чинності, не суперечав вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, сторони договорів володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення були вільними і відповідали внутрішній волі сторін договору, договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків і такі наслідки наступили.

Суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними покликання апелянта на неможливість проведення перевірки ТОВ «НБ-Україна», відсутність контрагента та його первинних документів за місцем державної реєстрації на момент перевірки як на обґрунтованість апеляційних вимог, оскільки у досліджуваних правовідносинах доказами реальності існування господарських відносин між ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» і ТОВ «НБ-Україна» являються належні первинні документи.

Також із матеріалів адміністративної справи та змісту Акту податкової перевірки від 05.03.2014 року видно, що висновки податкового органу щодо порушення позивачем ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» податкового законодавства ґрунтуються на твердженнях ДПІ про те, що підприємством протягом перевіреного періоду з 01.07.2012 р. по 31.12.2012 р. безпідставно сформовано валові витрати та включено до податкового кредиту суми ПДВ на підставі податкових накладних від ПП ОСОБА_1, які підписані не уповноваженою особою.

З цього приводу судом першої інстанції вірно враховано, що реальність укладення, фактичне виконання та настання правових наслідків за господарським договором з контрагентом ПП ОСОБА_1 і об'єктивність інформації в первинних документах за цим договором підтверджується: - договором поставки від 03.01.2012 року б/н (а.с. 126 Т.1); - видатковими накладними, згідно яких позивач придбавав у ПП ОСОБА_1 господарські товари широкого асортименту (а.с. 127-132 Т.1); - податковими накладними (а.с. 133-138 Т.1); - платіжними дорученнями про оплату товару по перерахунку (а.с. 31-42 Т.2).

Відносно тверджень апелянта ДПІ у м. Івано-Франківську про підписання податкових накладних від імені ОСОБА_1 невстановленими особами, то судом першої інстанції об'єктивно встановлено та враховано наступне.

У провадженні слідчого управління фінансових розслідувань ТУ Міндоходів в області перебуває кримінальне провадження № 0000096 за фактом ухилення від сплати податків у великих розмірах приватним підприємцем ОСОБА_1, за наслідками досудового розслідування в якому складено обвинувальний акт від 16.09.2014 року (а.с. 74 Т.2). Однак, у вказаному обвинувальному акті не зазначено жодних обставин, які б свідчили про підписання податкових накладних чи інших первинних документів від імені ОСОБА_1 невстановленими особами, як і про нереальність господарської діяльності ОСОБА_1.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень від 24.03.2014 року № по податку на прибуток, № по авансових внесках з податку на прибуток, № по податку на додану вартість, в частині донарахування грошових зобов'язань по господарських операціях позивача з ТОВ «НБ-Україна» та ПП ОСОБА_1.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується із визначеними судом першої інстанції розмірами сум грошових зобов'язань за цими ППР від 24.03.2014 року, з врахуванням наданих податковим органом розрахунків податкових зобов'язань за основними платежами і за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 120, 156-157 Т.1, 44, 68-73, 82-84 Т.2).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ДПІ у м. Івано-Франківську щодо скасування постанови суду першої інстанції від 06.11.2014 року в частині задоволених позовних вимог.

Відносно апеляційної скарги ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на постанову суду першої інстанції від 06.11.2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, то така апеляційна скарга також не підлягає до задоволення, оскільки апелянтом не наведено конкретних обгрунтувань та доказів протиправності оскаржених ППР від 24.03.2014 року № , № , № в тій частині розміру грошових зобов'язань, які судом першої інстанції визнано правомірними, а також щодо податкового повідомлення-рішення № по податку з доходів найманих працівників.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, постанова суду від 06.11.2014 р. винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області та апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Івано-Франківський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року в адміністративній справі за позовом Дочірнього підприємства «Івано-Франківський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання нечинними і скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 12.10.2015 року.