Справа № 826/9386/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 жовтня 2015 року № 826/9386/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Нагорянський С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСлужби безпеки України
провизнання дій неправомірними та протиправними,

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Служби безпеки України, в якому просить: - визнати протиправним рішення Служби безпеки України від 24 квітня 2015 року щодо скасування позивачу допуску до державної таємниці за формою один; - скасувати наказ Служби безпеки України № 300-ос від 24 квітня 2015 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що підставою для скасування йому допуску до державної таємниці стало письмове звернення ОСОБА_2 до Голови СБ України щодо приховування від керівництва факту подвійного громадянства (України та Російської Федерації) його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4. При цьому, на переконання позивача, інформація про його батьків (у тому числі про їх подвійне громадянство) не відноситься до інформації про нього (персональних даних), а тому під час оформлення допуску до державної таємниці ним не було повідомлено недостовірних даних. У зв'язку з наведеними обставинами, позивач вважає безпідставним та протиправним скасування йому допуску до державної таємниці.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання у справі на 10 червня 2015 року.

10 червня 2015 року попереднє судове засідання було відкладено на 24 червня 2015 року, у зв'язку з необхідністю подання додаткових доказів по справі.

У судовому засіданні 24 червня 2015 року суд ухвалив закінчити підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи на 08 липня 2015 року.

Позивач в ході розгляду справи підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з огляду на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представники відповідача під час судових засідань проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 08 липня 2015 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, про що представники не заперечували.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ч. 4 ст. 122 КАС України, суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з березня 2001 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із Службою безпеки України.

Рішенням Служби безпеки України від 24 квітня 2015 року позивачу скасовано допуск до державної таємниці за формою один, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю».

Вважаючи протиправним рішення Служби безпеки України від 24 квітня 2015 року щодо скасування допуску до державної таємниці за формою один, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суспільні відносини, пов'язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України, регламентовано Законом України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року № 3855-XII.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну таємницю», державна таємниця - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою; допуск до державної таємниці - оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації.

Статтею 3 Закону України «Про державну таємницю» передбачено, що дія цього Закону поширюється на органи законодавчої, виконавчої та судової влади, органи прокуратури України, інші державні органи, Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації усіх форм власності, об'єднання громадян, що провадять діяльність, пов'язану з державною таємницею, громадян України, іноземців та осіб без громадянства, яким у встановленому порядку наданий доступ до державної таємниці.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну таємницю», залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці:

форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно";

форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно";

форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно",

а також такі терміни дії допусків:

для форми 1 - 5 років;

для форми 2 - 7 років;

для форми 3 - 10 років.

Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв'язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Статтею 23 Закону України «Про державну таємницю» регламентовано випадки відмови у наданні допуску до державної таємниці.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю», у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі: повідомлення громадянином під час оформлення допуску недостовірних відомостей про себе.

Згідно висновку Служби безпеки України від 24 квітня 2015 року «Про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці», Департаментом охорони державної таємниці на ліцензування Служби безпеки України за результатами розгляду заяви громадянки України ОСОБА_2 на адресу Голови СБ України та Генеральної прокуратури України щодо дій заступника начальника 1 управління ДОДТЛ СБ України підполковника ОСОБА_1, виявлено обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну таємницю».

Зокрема, встановлено факт повідомлення підполковником ОСОБА_1 недостовірних відомостей про себе під час оформлення допуску до державної таємниці за Ф 1 у 2011 році, перебуваючи на посаді помічника начальника управління - начальника інспекції Управління забезпечення спеціального оперативного обліку СБ України.

В заяві громадянки ОСОБА_2, яка є колишньою дружиною підполковника ОСОБА_1, наведено дані щодо проживання в Російській Федерації та перебування його батьків (ОСОБА_3, 1950 р.н. та ОСОБА_4, 1953 р.н.) одночасно у громадянстві України та РФ, що було підтверджено безпосередньо підполковником ОСОБА_1 в рапорті від 27 листопада 2014 року.

Згідно з поданим ОСОБА_1 на ім'я Голови СБ України рапортом від 24 листопада 2014 року № 26/16334, про проживання в Російській Федерації та отримання батьками громадянства РФ йому стало відомо у 2002 році, водночас, керівництво СБ України ним не повідомлено.

Крім цього, відповідно до листа УРОС СБ України від 24 листопада 2014 року № 11/1/1-8158, відомості щодо наявності громадянства РФ у батьків ОСОБА_1 та їх проживання в РФ відсутні в матеріалах його особової справи, а також у відповідях на перелік питань для оформлення допуску до державної таємниці, поданого ним під час оформлення допуску у 2011 році.

У лютому 2014 року під час звірки особової справи ОСОБА_1 зазначено місце проживання батьків в Україні за адресою: АДРЕСА_1.

Підтверджені за результатами розгляду заяви обставини підпадають під визначення п. 1 ч. 2 ст.23 Закону України «Про державну таємницю», що є підставою для скасування наданого ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

У зв'язку із зарахуванням відповідно до наказу Голови СБ України від 28 листопада 2014 року № 10/148-ос ОСОБА_1 у розпорядження начальника ДОДТЛ СБ України, доступ до інформації з грифом секретності «особливої важливості», «цілком таємно», «таємно» йому припинено наказом Голови СБ України від 26 січня 2015 року № 10/53-ос з 28 листопада 2014 року.

З урахуванням викладеного та у зв'язку із виявленням обставин, передбачених ст. 23 Закону України «Про державну таємницю» щодо повідомлення громадянином під час оформлення допуску до державної таємниці недостовірних відомостей про себе, ОСОБА_1 скасовано допуск до державної таємниці зо формою один.

На підставі вказаного висновку, а також висновку за результатами розгляду заяви громадянки ОСОБА_2 від 01 грудня 2014 року № 26/16336, 24 квітня 2015 року Службою безпеки України прийнято оскаржуваний наказ № 26/5789, яким ОСОБА_1 скасовано допуск до державної таємниці зо формою 1.

Судом також встановлено, що згідно рапорту позивача від 27 листопада 2014 року, його батько (в 1997 році) та мати (у 2001 році), не відмовляючись від громадянства України, отримали громадянство Російської Федерації. Про наявність у батьків подвійного громадянства позивач дізнався у 2002 році. Про факт отримання батьками громадянства РФ він не повідомляв своїх безпосередніх керівників та УРОС СБ України.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що вищенаведені обставини, встановлені у висновку Служби безпеки України від 24 квітня 2015 року «Про скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці», не спростовані позивачем під час розгляду справи, що свідчить про існування обставин, передбачених статтею 23 Закону України «Про державну таємницю», а тому наказ Служби безпеки України № 300-ос від 24 квітня 2015 року є правомірним та скасуванню не підлягає.

Стосовно доводів позивача про те, що інформація про його батьків (у тому числі про їх подвійне громадянство) не відноситься до інформації про нього (персональних даних), а тому під час оформлення допуску до державної таємниці ним не було повідомлено недостовірних даних, суд їх сприймає критично, з огляду наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповіді на 24-е питання Переліку питань, на які пропонується надати відповідь для оформлення допуску до державної таємниці, стосовно громадянства й місця проживання своїх батьків, позивач зазначив, що вони є громадянами України та проживають за адресою: м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 18, кв. 58.

При цьому, п. 24 передбачає заповнення відомостей щодо близьких родичів із їх переліком, а саме: батько, мати та інші родичі.

Тобто, позивач свідомо вказав у відповіді на запитання № 24 Переліку інформацію про свою батьків, тим самим підтвердивши їх статус «близьких родичів».

Інших доводів, які б свідчили про неправомірність оскаржуваного наказу, позивачем не надано.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на вищенаведене та встановлені по справі обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський