Справа № 2-а/1970/2097/12
Суддя: Баб'юк П.М.
Дата ухвалення: 2012-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а/1970/2097/12

"07" червня 2012 р. м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бабюка П.М. при секретарі Михайловській Н.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1; представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за адміністративним позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з додатковою відповідальністю «Бережаниавтотранс»про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Тернопільське обласне відділення фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з адміністративним позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Бережаниавтотранс»(далі відповідач, товариство) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені на загальну суму 12936,43 грн. посилаючись на те, що відповідачем в 2011 році не дотримано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. В такому випадку відповідач зобовязаний був до 15.04.2012 року самостійно сплатити адміністративно господарські санкції в сумі 12936,43 грн. У звязку з тим, що відповідач порушив вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(далі Закону України) і в добровільному порядку не сплатив адміністративно - господарські санкції, йому було нараховано пеню, виходячи з 120 % річних облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати, в сумі 74,53 грн., яка також не сплачена.

В суді представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити з мотивів викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені заперечив та вказав, що товариство вжило усіх передбачених чинним законодавством заходів для забезпечення працевлаштування на підприємстві інвалідів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи вважає, що вказаний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів є бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Державною службою з питань інвалідів та ветеранів України і на нього покладено завдання щодо: збору сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів; обліку заборгованості по сплаті сум адміністративно-господарських санкцій і пені, які нараховані підприємствам, установам, організаціям, у тому числі підприємствам, організаціям громадських організацій інвалідів, фізичним особам, які використовують найману працю; ведення претензійно-позовної роботи у судах різних інстанцій.

Порядок встановлення нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів передбачено ст. 19 Закону України, відповідно до якої для підприємств та фізичних осіб встановлюється норматив місць в розмірі 4-х відсотків від загальної кількості працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік у кількості одного робочого місця.

Згідно з даними поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2011 рік середньооблікова чисельність його штатних працівників у 2011 році становила 84 особи, тобто, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2011 році становив 3 особи. Середньооблікова кількість штатних працівників яким встановлена інвалідність становить 2 особи. Враховуючи наведене, відповідачем в 2011 році не дотримано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості одна особа.

У частині 1 статті 20 Закону України встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

З розрахунку даних вказаного звіту про зайнятість інвалідів середньорічна зарплата на підприємстві становить 12861,9 грн. Таким чином, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів просить стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в сумі 12861,9 грн. за одне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом в 2011 році.

ОСОБА_2 цього, за несплату адміністративно-господарських санкцій відповідачу нараховано пеню, виходячи з 120 % річних облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати, за кожен календарний день прострочення (в даному випадку 29 днів) в сумі 74,53 грн.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, установи, організації чи до державної служби зайнятості, що передбачено ч.1 ст.18 Закону України.

Відповідно до частини 3 статті 18-1 Закону України державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що обовязок по працевлаштуванню інвалідів покладається як на роботодавців, так і на відповідні державні органи.

При цьому суд враховує те, що обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів, не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, що відповідач подавав до Бережанського районного центру зайнятості звіти форми №3-ПН про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів. У вказаних звітах товариство зазначало про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів. У 2011 році Бережанським РЦЗ видано направлень 12-ом інвалідам для працевлаштування на товаристві з додатковою відповідальністю «Бережаниавтотранс», проте, вказані інваліди відмовились працювати на вказаному товаристві. Випадків відмови роботодавцем в прийняті на роботу не було.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечувались сторонами в судовому засіданні.

ОСОБА_2 цього, слід зазначити, що згідно довідки Бережанського РЦЗ на обліку в центрі зайнятості перебуває лише 14 інвалідів.

У зв'язку з тим, що товариством здійснено передбачених законодавством заходів для забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та недопущення господарського правопорушення у діях відповідача відсутній склад правопорушення, а відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування чи за відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись на нього не може бути покладена.

Таку ж позицію, у постанові від 02.02.2010р. (справа №10/03) по подібній справі, зайняла Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України розглянувши скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Каскад" за винятковими обставинами по справі за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВ «Каскад»про стягнення коштів.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України Рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з товариства з додатковою відповідальністю «Бережаниавтотранс»адміністративно-господарських санкцій та пені слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 71, 153, 158-167, 244-2 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Бережаниавтотранс»про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд у порядок і строк, передбачені ст..186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строків апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

В повному обсязі постанова складена 12 червня 2012 року.

Головуючий суддя Баб'юк П.М.

копія вірна

Суддя Баб'юк П.М.