Справа № 2а-1869/10/0970
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2011-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2011 р. Справа № 28557/10

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Довгополова О.М., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Саган Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги першого заступника прокурора Івано-Франківської області та Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2010 року у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного торгово-виробничого малого підприємства ,,Явір про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В :

20 травня 2010 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного торгово-виробничого малого підприємства ,,Явір про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 24692,07 грн..

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2010 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, перший заступник прокурора Івано-Франківської області та Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подали апеляційні скарги, оскільки вважають, що постанова прийнята з порушенням норма матеріального та процесуального права.

В апеляційних скаргах зазначають, що суд першої інстанції не врахував, що норми ст. 19 Закону України ,,Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначають обовязок роботодавця створити робочі місця і працевлаштувати на них інвалідів, а не тільки подавати до державного центру зайнятості інформації про наявні вакансії робочих місць.

Суд не дослідив, чи створювались робочі місця, за яким принципом і в якому році, чи визначено відповідне фінансування на їх створення. Не дав належну оцінку наданим позивачем матеріалам, які свідчать про відмову відповідача працевлаштувати інвалідів, які направлялись районним центром зайнятості.

Також суд не звернув уваги на те, що сплата адміністративно-господарських санкцій є, в першу чергу, альтернативою неможливості працевлаштувати інваліда на підприємстві та не виступає як форма відповідальності. Відповідач зобовязаний був до 15 квітня 2008 року за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом, перерахувати до Фонду кошти на загальну суму 13270,93 грн..

Крім того, суд застосував норми Закону України ,,Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні в редакції, яка втратила чинність з 23 лютого 2006 року, та Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, яке також втратило свою чинність.

З огляду на викладене апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду вимоги апеляційної скарги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача заперечили проти вимог апеляційної скарги та просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачем у встановлені законом терміни до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів було подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2009 рік за формою №10-ПІ. Відповідно до вказаного звіту середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача складає 141 особа. Таким чином загальна кількість інвалідів у відповідності з чотирьохвідсотковим нормативом має складати 6 осіб. Разом з тим, у 2009 році на підприємстві працювали тільки три інваліди.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому за таких обставин застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, а також здійснення нарахування пені за порушення строків сплати такої санкції, слід визнати незаконним.

За змістом ст. 19 Закону України від 21.03.1991 року № 875-XII ,,Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону (в редакції, чинній з 01.01.2006 року) забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Відтак, колегія суддів вважає, що ст. 18 Закону не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

Разом з тим, ч. 3 ст. 18 Закону чітко визначені обовязки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів. .

Відповідно до частини 3 статті 181 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

У частині 1 статті 20 Закону № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обовязковим платежем), обовязкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року N 1251-XII ,,Про систему оподаткування, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З матеріалів справи суд вбачає, що на виконання вимог законодавства, відповідачем вжито всіх необхідних заходів щодо створення робочих місць для інвалідів, подавалась інформація державній службі зайнятості, необхідна для організації працевлаштування інвалідів, регулярно подавались звіти до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, оскільки обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування, а тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995 року ,,Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів було затверджено Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів. Вказана постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, а іншого нормативно-правового акту, який регулює створення та введення в дію місць для працевлаштування інвалідів не передбачено.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги першого заступника прокурора Івано-Франківської області та Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2010 року у справі № 2а-1869/10/0970 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді О.М. Довгополов

ОСОБА_1

Ухвала в повному обсязі складена 08 листопада 2011 року.