Справа № 2-а-6064/10
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 р.Справа № 2-а-6064/10
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.11.2010р. по справі № 2-а-6064/10

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання бездіяльність незаконною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

30.09.2010 року позивач - ОСОБА_1 - звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ковпаківському районі м. Суми, в якому просив визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України, щодо невиплати йому державної соціальної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року по 1 липня 2010 року незаконною; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому державну соціальну допомогу у розмірі відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року по 1 липня 2010 року.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.10.2010 року замінено первинного відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ковпаківському районі м. Суми належним відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.11.2010 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області .

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та провести відповідні виплати за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року по 1 липня 2010 року, з врахуванням раніше проведених виплат.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржувану постанову та задовольнити апеляційну скаргу.

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має статус "дитина війни", що підтверджується копією посвідчення. (а.с. 10-11).

Як убачається із довідки № 3859 від 29.09.2010 р. ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області з 01.01.2007 року та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". На підставі Законів України "Про соціальний захист дітей війни", "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. № 530 "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" до основного розміру пенсії призначено та виплачується підвищення "Дитині війни" у розмірах: з 1 січня 2008 року - 47,00 грн., з 1 квітня 2008 року - 48,10 грн., з 1 липня 2008 року - 48,20 грн., з 1 жовтня 2008 року - 49,80 грн. (а.с. 13).

Не погодившись з розміром отриманого підвищення до пенсії, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, надавши перевагу ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" над постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. за № 530 "Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян", як нормативно-правовому акту, що має вищу юридичну силу. Також судом визначено розмір мінімальної пенсії за віком, виходячи із приписів ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки іншими законами такий розмір не врегульовано.

Даючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

У 2010 році Законом № 2453-VI до Кодексу адміністративного судочинства України були внесені зміни, і на час звернення з позовом до суду частини друга і третя статті 99 цього Кодексу мали такий зміст: «2. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень. 3. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».

Аналіз наведених вище редакцій частин другої і третьої статті 99 КАС дає підстави для висновку, що ці норми права застосовуються до публічно-правових відносин, оскільки право на застосування встановлених іншими законами строків, відмінних від визначених у частині другій статті 99 КАС, стосується звернень до суб'єкта владних повноважень, тобто, публічно-правових відносин.

Наслідки пропуску цих строків встановлені статтею 100 КАС (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2453-VI), відповідно до якої «адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи».

Така редакція цієї статті характеризує її як норму процесуального права.

Таким чином, перебіг шестимісячного строку розпочався з 30.07.2010 року, оскільки до цієї дати для звернення до суду з позовом було встановлено один рік та позивач не був обізнаний про його скорочення.

Колегія суддів, виходячи з наведеного, вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.99 КАС України, яка діяла до 30.07.2010 року, виходячи з принципу юридичної визначеності та на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2006 року по справі "Мельник проти України" (заява №23436/03).

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду, річний строк на звернення до суду з позовом та період за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 30.09.2009 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 29 вересня 2009 року підлягає скасуванню, із залишенням позовну в цій частині без розгляду.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог за період з 30.09.2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року по 1 липня 2010 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законами України "Про Державний бюджет України" на 2009 р. та на 2010 р. дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не зупинено, що зумовлює наявність у відповідача обов'язку забезпечення виплати позивачу пенсії з врахуванням її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Отже, нарахування та виплата у 2009-2010 роках дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Виходячи з системного аналізу ч.2 ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та приписів ч.4 ст.9 КАС України, відповідач у 2009-2010 роках не мав підстав застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 28.05.2008р. за № 530 та був зобов'язаний діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", який має вищу юридичну силу ніж зазначена постанова, нараховувати та здійснювати позивачу доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтоване застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеної доплати до пенсії, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов'язань, які встановлені ст.46 Конституції України та зазначеною нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє доводи відповідача щодо не визначеності на законодавчому рівні питання відносно органу, на який покладено обов'язок по виплаті підвищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє відповідно Положення "Про Пенсійний фонд України" і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" покладено саме на управління пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу, як дитині війни доплати до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів. Між тим, відповідач не вчинив дій щодо нарахування доплати до пенсії позивачу та виплати вказаних сум у розмірі, встановленому ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 30.09.2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року по 1 липня 2010 року є законним та обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для його скасування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, з розміру мінімальної пенсії, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 30.09.2009 року по 31 грудня 2009 року та з 1 січня 2010 року по 1 липня 2010 року.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 183-2, 195, п. 4 ч. 1 ст. 198, 200, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити частково.

Постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.11.2010 року по справі № 2-а-6064/10 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з 1 січня 2009 року по 29 вересня 2009 року, залишити адміністративний позов в цій частині без розгляду.

В іншій частині постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.11.2010 року по справі № 2-а-6064/10 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.