Справа № 807/527/15
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 р. Справа № 876/8284/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, яким просив визнати неправомірним і скасувати наказ відповідача від 19.03.2015 року № 25/б «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язати відповідача розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 внаслідок політичної ситуації в Сомалі та обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи, покинув країну своєї громадянської належності, не бажає користуватися захистом цієї країни та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, в зв'язку з чим з передбачених законодавством підстав звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Суд відхилив доводи відповідача , що подана позивачем заяви від 28.03.2012 року є тотожною його заяві від 19.03.2015 року, за якою йому було відмовлено у надання такого статусу, оскільки, на думку суду, позивач у заяві від 19.03.2015 року вказав, що за час його перебування в Україні істотно погіршилась ситуація в Сомалі як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані, на підтвердження чого надав релевантну інформацію та позиції Управління верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (УВКБ ООН) по країні його походження Сомалі. Також суд зазначив, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач неповно проаналізував подану позивачем заяву, не врахував оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви та не взяв до уваги нову редакцію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яка містить більш розширене поняття особи, яка потребує додаткового захисту, ніж редакція цього Закону, яка була чинною на час попереднього звернення позивача за захистом в Україні.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просить постанову скасувати і прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оцінивши всі об'єктивні і суб'єктивні елементи ОСОБА_1 з врахуванням інформації з країни його походження на момент першого та другого звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дана інформація зазнала змін лише в частині контролю Перехідного уряду Сомалі над ситуацією в місті Афгоя, з якого походить заявник, а також в новій інформації зазначено, що мають місце позитивні зміни у сфері безпеки. При цьому, і під час першого і під час другого звернення позивач основним мотивом такого звернення зазначав про об'єктивні побоювання зазнати переслідувань за етнічною ознакою з боку екстремістського угрупування Аль-Шабааб. За таких обставин повторне звернення з даною заявою носить характер зловживання, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для відмови у прийнятті його заяви. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про виклик та допит в якості свідка працівника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області ОСОБА_3, яка безпосередньо приймала та розглядала заяву позивача, що також спричинило прийняття судом необґрунтованого рішення.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановив суд, згідно з відомостями, наданими позивачем при поданні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Афгоя (Сомалі), є громадянином Сомалі, належить до клану Ашраф, віросповідання іслам (суніт), без освіти, розлучений, до кримінальної відповідальності не притягався.

28.03.2012 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, однак рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2012 року № 428-12 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку, однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2013 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.02.2015 року, у задоволенні його позову було відмовлено, тобто дане рішення Державної міграційної служби було залишене в силі.

19.03.2015 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яку просив розглянути в зв'язку з нововиявленими обставинами, а саме за час його перебування в Україні істотно погіршилась ситуація в Сомалі як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані, на підтвердження чого надана релевантна інформація по країні походження, а також позиція Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців по Сомалі.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що основною причиною виїзду із Сомалі став страх за своє життя через загальнопоширене насильство та внутрішній збройний конфлікт між екстремістськими угрупуваннями, зокрема, Аль-Шабааб та урядом, в зв'язку з чим він має обґрунтований страх зазнати переслідування з боку кланів більшості або різних банд-формувань, які безкарно діють як на території столиці Могадішо, так і за її межами, оскільки належить до клану меншості Ашраф, а уряд неспроможний захистити мирних жителів.

Однак наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 19.03.2015 року №25/б було відмовлено в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в зв'язку з тим, що раніше йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також відсутні умови, передбачені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», про що позивача було повідомлено листом від 19.03.2015 року № 18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу відповідача з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. А особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, були затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 цих Правил уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого ст. 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Згідно з п. 2.4 цих Правил у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Проаналізувавши положення наведених норм, колегія суддів зазначає, що розглянувши заяву про визнання біженцем, орган Державної міграційної служби на стадії прийняття заяви повинен прийняти одне з двох можливих рішень - щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи про відмову в прийнятті такої заяви.

При цьому, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлюється наказом, форма якого затверджена зазначеними Правилами, а заявнику надсилається письмове повідомлення із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, форма якого також затверджена Правилами, в якому зазначаються причини відмови та роз'яснюється право заявника на оскарження цього рішення в адміністративному та судовому порядку.

Як зазначено вище, підставою відмови у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області вказує те, що його повторне звернення з даною заявою носить характер зловживання, оскільки оновлена інформація по країні його походження - Сомалі, зазнала змін лише в частині контролю Перехідного уряду Сомалі над ситуацією в місті Афгоя, з якого походить заявник, а також, що мають місце позитивні зміни у сфері безпеки, тобто позитивні зміни, водночас і під час першого, і під час другого звернення позивач основним мотивом такого звернення зазначав одні причини - побоювання зазнати переслідувань за етнічною ознакою з боку екстремістського угрупування Аль-Шабааб.

Однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість і необґрунтованість таких доводів відповідача з таких підстав.

Частиною 6 ст. 5 даного Закону передбачено підстави, коли центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме таке рішення приймається лише у двох випадках - в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, і зазначені умови не змінилися.

Як правильно встановив суд першої інстанції, подані позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2012 року та від 19.03.2015 року не є тотожними, оскільки позивач у заяві від 19.03.2015 року вказав, що за час його перебування в Україні істотно погіршилась ситуація в Сомалі як у плані безпеки так і в гуманітарному плані, на підтвердження чого надав релевантну інформацію по країні його походження, а також позиції УВКБ ООН по Сомалі, що є свідченням того, що внаслідок політичної ситуації в Сомалі та обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи, покинув країну своєї громадянської належності, не бажає користуватися захистом цієї країни та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні відповідати тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця. А ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Вцілому «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень розділів II-VI зазначених вище Правил ґрунтовне та повне дослідження вивчення і дослідження інформації по країні походження заявника здійснюється після прийняття його заяви на стадіях оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, попереднього розгляду заяв, розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів та прийняття рішення за заявою, а на стадії вирішення питання про прийняття заяви здійснюється перевірка взагалі наявності передбачених законодавством підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла висновку, що виносячи оскаржуваний наказ, відповідач діяв не на підставі і не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, упереджено і недобросовісно, в зв'язку з чим суд першої інстанції правильно та обґрунтовано визнав протиправним наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 19.03.2015 року № 25/б «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» і скасував його.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно зобов'язав відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як зазначено вище, були відсутні правові підстави для відмови у її прийнятті.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі № 807/527/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про скасування наказу, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 21.09.2015 року