Справа № 2а/0270/3440/11
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2011-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВІННИЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2011 р. Справа № 2а/0270/3440/11

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Чернюк Алли Юріївни,

при секретарі судового засідання: Вівсяна Інні Василівні

за участю представників сторін:

прокурора: Сопівник А.В.

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці

до: Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Демидівська сільська рада

про: визнання незаконним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Демидівська сільська рада про визнання незаконним та скасування розпорядження.

Даний адміністративний позов мотивований тим, що 11.03.2008р. Жмеринською районною державною адміністрацією Вінницької області видано розпорядження про припинення права користування та вилучення земельної ділянки колишнього військового радгоспу «Вінницький» на території Демидівської сільської ради від № 151, у відповідності до якого припинено право користування земельною ділянкою площею 442,3 га колишньому військовому радгоспу «Вінницький» та віднесено їх до земель запасу Демидівської сільської ради.

Виходячи з положень Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, ради Міністрів Автономної республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад, відповідно до їх повноважень. В свою чергу, припиненню права користування земельною ділянкою передує добровільна відмова від права користування нею.

Зазначені законодавчі приписи не дотримано, а передачу земельної ділянки третій особі здійснено без надання Міністерства Оборони України згоди на припинення права користування відповідною земельною ділянкою та за відсутності з цього приводу рішення Кабінету Міністрів України, дані обставини і стали причиною звернення до суду з позовом.

В судовому засіданні представник прокуратури та позивача позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання просив відмовити у задоволенні позовних вимог та посилався зокрема на заперечення, які містяться в матеріалах справи.

В своїх запереченнях щодо позову третя особа підтримала заперечення представника відповідача.

Суд заслухав пояснення учасників процесу, вивчив заперечення представника відповідача та третьої особи, дослідив надані у справу докази на підтвердження й спростування позовних вимог й встановив наступне.

11.03.2008р. Жмеринською районною державною адміністрацією Вінницької області видано розпорядження від № 151 про припинення права користування та вилучення земельної ділянки колишнього військового радгоспу «Вінницький» на території Демидівської сільської ради.

Зокрема яким припинено право користування земельною ділянкою площею 442,3 га колишньому військовому радгоспу «Вінницький» та визнано таким, що втратив чинність Державний акт на право користування земельною ділянкою № 000284 та віднесено земельну ділянку площею 442,3 га земель запасу Демидівської сільської ради.

Підставою для прийняття вищезазначеного розпорядження слугувало припинення діяльності Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємства «Вінницький», яке було правонаступником колишнього військового радгоспу «Вінницький» у відповідності до наказу Міністерства аграрної політики України № 529 від 24.07.2007р., що є власником земельної ділянки зазначеної в оскаржуваному розпорядженні. У відповідності до наказу Міністерства аграрної політики України № 737 від 16.10.2007р. Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Вінницький» припинив свою діяльність шляхом реорганізації та приєднався до державного підприємства «Агроспецсервіс».

Процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил (далі - військові частини), та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони (далі - самоврядні установи і організації), та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність визначає Порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил затверджений Постанову Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 р. №1282 (Порядок №1282).

Військовим майном, за визначенням наведених у Порядку №1282 є державне майно, закріплене на праві оперативного управління за військовими частинами, до якого, серед іншого належать військові містечка.

Державний акт на право постійного користування серії Б № 000284, визначає, що земельна ділянка площею 442,3 га увійшла до складу військового містечка № 110. (а.с.7,8).

В свою чергу, поняття військового містечка" також розкрито у даному Порядку. Так, за визначенням військовим містечком" є майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із житловим фондом, об'єктами соціальної та інженерної інфраструктури, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.

Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України у відповідності до ч.1 ст.77 Земельного кодексу України

Дана норма також закріплена в ст.1 Закону України "Про використання земель Оборони" згідно якої землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України .

В судовому засідання представником третьої особи надано акт від 09.09.2011р. про звірку по земельних ділянках Міністерства Оборони України між Квартирно- експлуатаційним відділом м. Вінниці та Відділом Держкомзему у Жмеринському районі Вінницької області та надано державну статистичну звітність з земельних ресурсів з кількісного обліку земель форми № 6-зем(гектарів), якими зокрема визначено, що 442,3га за цільовим призначенням відносяться до земель сільськогосподарського призначення, а також те що починаючи з 01.07.2008р. вищезазначена ділянка зарахована до земель запасу Демидівської сільської ради та не віднесено до земель Міністерства Оборони України, тобто на момент прийняття розпорядження Жмеринською районною державною адміністрацією № 151 від 11.03.2008р. дана земельна ділянка за цільовим призначення відносилась до земель сільськогосподарського призначення .

А у відповідності до ст.22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний акт обстеження земельної ділянки військового містечка № 110 від 09.09.2011р.,яким встановлено, що земельна ділянка в розмірі 442,3 га на даний час фактично не використовується Міністерством оборони України а також той факт, що наявні підстави для зняття з обліку Міністерства оборони України та КЕВ м. Вінниці вищезазначену земельну ділянку оскільки військовий радгосп «Вінницький» не існує. Даний акт підписаний уповноваженими працівниками КЕВ м. Вінниці та начальником відділу Держкомзему у Жмеринському районі, заперечення щодо акту відсутні.

Ще однією підставою для прийняття оскаржуваного рішення є те, що земельна ділянка площею 442,3 га не використовувалась за цільовим призначенням.

Частиною 2 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

В своєму позові представник позивача зокрема посилається на те, що при прийнятті розпорядження Жмеринською районною державною адміністрацією перевищено межі своєї компетенції. Однак дане посилання не відповідає дійсності оскільки відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить:

а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель;

в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель;

г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок;

ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених законом;

д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст;

е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок;

є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів;

ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин у відповідності до п.а ст.17 Земельного кодексу України належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Частина 1 статті 78 Земельного кодексу України визначається, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності у відповідності до п.3 вищезазначеної статті.

Суб'єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, а суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування дана норма зазначена у ст.5 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності"

Пунктом 23 Положення "Про порядок надання в користування земель земельних ділянок) для Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 22.12.1997р. № 483 визначено, що 23. Відповідальність за цільове використання земель, наданих для потреб Збройних Сил України, покладається на безпосереднього землекористувача і органи квартирно-експлуатаційної служби та інженерне управління Військово-Морських Сил України. Пунктом 25 вищезазначеного положення встановлено, що облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Таким чином в об'єктивному розумінні право власності на землі оборони - це сукупність правових норм, які регулюють відносини власності на землі оборони, підстави виникнення та припинення цих відносин, а також порядок реалізації правомочностей власника на земельні ділянки із земель оборони. В суб'єктивному значенні можна визначити як право держави чи територіальних громад, у межах встановлених законом, володіти, користуватись, розпоряджатись земельними ділянками із земель оборони.

Функція здіснення оборони, належить виключно до компетенції держави, тому основна частина земельних ділянок цього виду є власністю держави.

При розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності: землі оборони, крім земельних ділянок під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення у відповідності до ст.6 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності".

Разом з тим, землі які обслуговують потреби оборони, характеризуються певними специфічними рисами. Вони можуть використовуватись лише за цільовим призначенням, яке було визначено рішенням про надання земельної ділянки

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону у відповідності до ч.2 ст.84 Земельного Кодексу України.

Частина 1 статі 91 Земельного кодексу власники земельних ділянок зобов'язані:

а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням;

б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля;

в) своєчасно сплачувати земельний податок;

г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів;

ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі;

д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом;

е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон;

є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем;

ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом відповідності до частини 1 статті 149 Земельного кодексу України .

Пунктом 35 та 35 Положення "Про порядок надання в користування земель( земельних ділянок) для Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 22.12.1997р. № 483 визначено, що надані в користування Збройним Силам України для сільськогосподарських цілей земельні ділянки повинні бути освоєні протягом двох років. Невикористання їх в цей термін веде до припинення права землекористування. Військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок.

Крім того, п.38 Положення "Про порядок надання в користування земель( земельних ділянок) для Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 22.12.1997р. № 483 встановлено, що ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об'єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.

Разом з тим в своїх запереченнях відповідач зокрема посилається на те, що припинення фактичного права користування земельною ділянкою колишньому військовому радгоспу «Вінницький» відбулось у межах норм чинного законодавства оскільки відповідно до п.п. в) та ґ) ст.141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій та використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Оскільки КЕВ м. Вінниці не дотримались порядку отримання в користування земельних ділянок та не оформили юридичного права користування землею, тому розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 11.03.2008р. № 151 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом відповідно до ч.1,2 ст.126 Земельного кодексу України. Як вбачається із матеріалів справи Державний акт на право постійного користування серії Б № 000284 від 1978р. виданий Вінницькому КЕЧ району. Однак в своїй позовній заяві прокурор посилається на те, оспорювана земельна ділянка перебуває на праві власності військового радгоспу «Вінницький» проте доказів, що земельна ділянка площею 442,3 перебуває на праві власності військовому радгоспу «Вінницький» в судове засідання не надано.

В розрізі вищезазначеного суд вважає за необхідне зазначити, що в судовому засіданні представника прокуратури не одноразово зобов`язано надати докази, що підтверджують що земельна ділянка площею 442,3 га перебувала у власності військового радгоспу «Вінницький», однак вимога суду проігнорована та даних доказів до суду не надано. Тобто не можливо дійсно встановити у кого на праві власності перебуває вищезазначена ділянка .

Як вбачається із матеріалів справи , що право припинення права користування спірною земельною ділянкою було здійснено відповідачем з підстав вилучення земельної ділянки , а отже вказане розпорядження повністю відповідає обсягу повноважень відповідача та встановленій законом процедурі.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскаржуване розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації та Жмеринської районної державної адміністрації відповідають вказаним критеріям, в тому числі і пропорційності в частині дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Частиною 1 статті 69 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, надані позивачем, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, та встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача покладеної в основу оскарження відповідних рішень субєктів владних повноважень.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, витрати пов'язані з розглядом справи, згідно положень статті 94 КАС України, позивачам не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна