Справа № 813/1175/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 р. Справа № 876/8049/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Сапіги В. П.;

за участю секретаря судового засідання - Мартинишина Р. С.;

позивача - ОСОБА_3;

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідачів - Клапчука Р. Я.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року в справі за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення і зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2015 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву громадянина Афганістану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2015 року № 04-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційної служби України рішення про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що рішення про відмову у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з порушенням ст. 9 та ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а отже, є незаконним та необґрунтованим.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2015 року № 04-15 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - громадянином Афганістану ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач та його представник, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримали та просять таку задовольнити.

Представник відповідачів, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідачів, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 30 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 (надалі - наказ № 649), ГУ ДМС України у Львівській області проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи № 2014 LV 0045.

30 вересня 2014 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 30 вересня 2014 року №147 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні № 003799 від 30 вересня 2014 року.

За результатами розгляду особової справи ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що позивач не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 грудня 2014 року № 2014 LV 0045 (надалі - Висновок).

31 січня 2015 року ДМС України прийнято рішення № 04-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Рішення).

23 лютого 2015 року ГУ ДМС у Львівській області скеровано директору комунального закладу Львівської обласної ради «Червоноградська загальноосвітня школа-інтернат 1-3 ступенів» повідомлення № 43 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Встановлено, що позивач при проведенні співбесіди, оформленої протоколом № 2 від 31 жовтня 2014 року, повідомив, що не може повернутися до Афганістану - країни свого походження тому, що там є ворожнеча сім'ї його батьків з узбеком. Ця ворожнеча почалася ще з його дідом, причин її виникнення він не знає, бо це була дідусева справа. Його діда вбили два роки тому, чому і хто він не знає, але після цього узбек зник на шість місяців і постійно погрожував, щоб не зверталися в поліцію. Ім'я узбека, з яким ворогує сім'я його батьків, він також не знає, але знає, що вони його бояться, тому що він неодноразово погрожував та висловлювався поганими словами. Він ще приходив до його батька, коли позивач вже був у Москві, і залякував та застерігав, щоб той не звертався в поліцію, інакше вб'є всю сім'ю. Позивач також повідомив, що інформацію про підтвердження таких погроз може надати його батько, але відповідних документів про це немає. Також зазначив, що не було загрози застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання в країні походження.

Позивач ніколи не брав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій, а також не вказує на переслідування за ознаками раси, національності або громадянства.

Відповідно до інформації по країні походження, заявник проживав на території, яка не перебуває під контролем антиурядових формувань, а знаходиться під сферою впливу законної влади Афганістану, тому ризик бути відібраним (завербованим) на військову службу є вкрай низьким. Проживаючи в Афганістані він не працював та не повідомляє про факт, що хтось його примушує працювати. Також позивач не надає інформації, що став жертвою насилля, зокрема сексуального та гендерного.

Позивач ні під час підготовки Висновку, ні в судовому засіданні не повідомляв про факти особистих погроз чи переслідувань з боку афганських державних чи недержавних агентів. Крім того, повідомив, що його брат та батько хотіли відправити його до Німеччини, де проживає його дядько та про статус біженця дізнався, перебуваючи в притулку для дітей.

У Висновку наведені причини, з яких позивач не може бути визнаним біженцем, а саме небажання заявника повертатися до країни походження через смерть дідуся та проблеми сім'ї через невідомого йому узбека не підтверджуються жодними аргументами та документами; заявник в протоколі співбесіди від 22 жовтня 2014 року вказує, що виїхав з країни походження законно та мав при собі паспорт з російською візою на 3 місяці, що свідчить про те, що він безперешкодно пройшов паспортний контроль на території Афганістану. Це, в свою чергу, дає право вважати, що у афганських правоохоронних органів не було жодного застереження щодо виїзду даного громадянина. Також заявник жодним чином не повідомляє та не наводить фактів погроз чи переслідувань з боку афганських державних чи недержавних агентів; в протоколі співбесіди від 22 жовтня 2014 року заявник стверджує, що його брат і батько хотіли відправити його до Німеччини, де проживає його дядько в протоколі співбесіди від 31 жовтня 2014 року заявник вказує, що про статус біженця він дізнався, знаходячись в притулку для дітей; немає жодних підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно немає підстав для набуття ним статусу біженця у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; заявник законно покинув країну громадянської приналежності (Афганістан) та не мав жодних проблем при виїзді з її території, що свідчить про необґрунтованість побоювань заявника щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини; у разі повернення заявника до Афганістану, йому не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту, а тому в нього відсутні підстави для надання йому додаткового захисту, відповідно до вказаного Закону.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком відповідачів про те, що немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до соціальної групи або політичних переконань, а тому немає підстав для набуття ним статусу біженця відповідно до умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо наявності підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазнає наступне.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

При вирішення питання про наявність підстав для визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, необхідно визначити чи існуватиме загроза життю, безпеці чи свободі позивача через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку посмертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З огляду на це, суд погоджується з висновком відповідача про те, що у разі повернення позивача в Афганістан, йому не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», а тому в нього відсутні підстави для, надання йому додаткового захисту.

Позивачем всупереч вимогам ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, та ч.7 ст. 7 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не надано органу міграційної служби документів та матеріалів, що можуть бути доказом його особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання, фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного або психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, що у позивача склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, заявники повинні довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується їх заяви. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Проте, позивачем не надано відповідачам жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування його на батьківщині.

Таким чином, на підставі системного аналізу норм законодавства та дослідження, наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2015 року № 04-15 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 вказаного Закону визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа вказаного центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом "а" пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Судом не встановлено порушень Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» та зазначених Правил при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській області позивачу повідомлення № 42 від 23 лютого 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року в справі № 813/1175/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

В. П. Сапіга

Ухвалу складено в повному обсязі 06 жовтня 2015 року.