Справа № 815/5265/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5265/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Потоцької Н.В.

cудді Самойлюк Г.П.

cудді Андрухіва В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом виконуючого обов'язки заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Саченко Олени Федорівни, реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації, визнання неправомірними дій, визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся заступник Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Саченко Олени Федорівни, реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2, в якому просить:

- скасувати реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 28.01.2013 за № ОД 5025, замовником у якій є ОСОБА_2;

- визнати неправомірними дії державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Саченко Олени Федорівни щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 28.03.2013 № 1195548 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ОСОБА_2 внесено завідомо недостовірні дані у декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 28.01.2013 за № ОД 5025, а тому вона підлягає скасуванню.

Представник відповідача /Державна архітектурно - будівельна інспекція України/ до судового засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно.

Відповідач /державний реєстратор реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Саченко Олена Федорівна/ в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача /реєстраційна служба Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області/ в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась про дату час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Цим же законом визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Так п. 34 ч. 1 ст. 26 встановлено, що виключно на пленарних засідання сільських, селищних, міських рад вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

24 жовтня 2001 року Затоківська селищна рада народних депутатів 29 сесії ХХІІІ скликання прийняла рішення № 916, яким надано у постійне користування товариству любителів спортивного риболовства «Сонячний» (причал № 79) для відпочинку земельну ділянку 4, 4193 га в межах згідно з планом землекористування за адресою: смт. Затока, платформа «Сонячна».

12 листопада 2001 р. Товариству любителів спортивного риболовства «Сонячний», виданий державний акт на право постійного користування землею серії І-ОД № 004505.

28.01.2013 ОСОБА_2 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області подано декларацію про готовність до експлуатації будинку відпочинку літ. «А», навісу літ. «а» і душу літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1, яку зареєстровано інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області за № ОД 5025.

У розділі 7 «Інформація про земельну ділянку» декларації про готовність об'єкта до експлуатації ОСОБА_2 зазначено, що документом, що посвідчує право власності (користування) земельною ділянкою, є державний акт на право постійного користування землею від 12.11.2000 серії І-ОД № 004505, виданий Затоківською селищною радою.

На підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 54,6 кв. м, про що видано свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.03.2013 НОМЕР_1, індексний номер 1703631 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 3).

Реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.03.2013 № 1195548.

На думку виконуючого обов'язків заступника Білгород - Дністровського міжрайонного прокурора, який звернувся до суду в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підлягає скасуванню, оскільки дій визнано протиправними, а декларація про готовність об'єкта до експлуатації також підлягає скасуванню.

По - перше: державний акт на право постійного користування землею НОМЕР_2 виданий не ОСОБА_2, а товариству любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал № 79 на підставі рішення Затоківської селищної ради від 24.10.2001 №916 на земельну ділянку площею 4,4193 га за адресою: смт. Затока, платформа «Сонячна», для відпочинку любителів спортивного риболовства, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 26. А отже, у ОСОБА_2 не надано документ, що посвідчує наявність у неї права власності/користування земельною ділянкою.

По - друге: державним реєстратором при розгляді поданих ОСОБА_2 документів проігноровано зазначені приписи законодавства та не враховано, що поданий документ на земельну ділянку не належить замовнику .

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Цим же законом визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад.

Приписами ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановленні повноваження у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища:

1. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать:

а) власні (самоврядні) повноваження:

1) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів;

2) підготовка і подання на затвердження ради проектів місцевих програм охорони довкілля, участь у підготовці загальнодержавних і регіональних програм охорони довкілля;

3) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо прийняття рішень про організацію територій і об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів про оголошення природних та інших об'єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову цінність, пам'ятками природи, історії або культури, які охороняються законом, підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо прийняття рішень про оголошення в місцях масового розмноження та вирощування потомства дикими тваринами "сезону тиші" з обмеженням господарської діяльності та добуванням об'єктів тваринного світу;

4) справляння плати за землю;

б) делеговані повноваження:

1) здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів;

3) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів;

4) погодження клопотань про надання дозволу на спеціальне використання природних ресурсів загальнодержавного значення;

5) вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом;

6) вжиття необхідних заходів щодо ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій відповідно до закону, інформування про них населення, залучення в установленому законом порядку до цих робіт підприємств, установ та організацій, а також населення;

7) визначення території для розміщення відходів відповідно до законодавства;

7-1) здійснення контролю за діяльністю суб'єктів підприємницької діяльності у сфері поводження з відходами;

8) підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

9) організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою;

10) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою;

11) створення та забезпечення функціонування місцевих екологічних автоматизованих інформаційно-аналітичних систем, які є складовою мережі загальнодержавної екологічної автоматизованої інформаційно-аналітичної системи забезпечення доступу до екологічної інформації;

12) здійснення контролю за додержанням юридичними та фізичними особами вимог у сфері поводження з побутовими та виробничими відходами та розгляд справ про адміністративні правопорушення або передача їх матеріалів на розгляд інших державних органів у разі порушення законодавства про відходи.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що повноваження у сфері регулювання земельних відносин можуть використовуватися у разі перебування земельної ділянку у державній або комунальній власності, судом в свою чергу встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.10.2001 року Затоківська селищна рада прийняла рішення № 916, яким надала у постійне користування товариству любителів спортивного риболовства «Сонячний» (причал № 79) для відпочинку земельну ділянку 4, 4193 га в межах згідно з планом землекористування за адресою: смт. Затока, платформа «Сонячна».

З урахуванням цього, виникає питання, яким чином порушені права держави, а саме: Затоківської селищної ради, з огляду на те, що спірна земельна ділянка передана у постійне користування товариству любителів спортивного риболовства «Сонячний» у 2001 році.

Суд вважає, за необхідне зазначити, що проблема представництва державних інтересів прокурором є актуальною, оскільки на практиці мають місце випадки занадто широкого тлумачення поняття «інтерес держави».

Зокрема, при зверненні органів прокуратури до суду в інтересах держави в особі органів місцевого самоврядування для захисту права власності територіальних громад, вказуючи при цьому, що вони діють в інтересах держави в особі державних органів, які взагалі не брали участі у справі.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року не розкрито зміст поняття «інтерес держави» в представницькій функції прокуратури. Отже воно є і залишається оціночним. При чому суб'єктами такої оцінки виступають як прокурор при прийнятті рішення про виконання ним представницької функції в кожному конкретному випадку та суд при прийнятті рішення про наявність або відсутність підстав для такого представництва.

Що стосується розкриття змісту поняття «інтерес держави», то варто звернутись до визначення поняття «інтерес». Можливо визначити інтерес як специфічну пізнавальну спрямованість особистості на певні об'єкти та явища з метою задоволення потреб, що спонукають до діяльності.

Безпосередньо проблему поняття державного інтересу досліджували науковці, які вважають, що під «інтересами держави» необхідно розуміти закріплену Конституцією та законами України, міжнародними договорами та актами систему основних цінностей у найважливіших сферах життєдіяльності українського народу та суспільства.

Визначення поняття «інтереси держави» надав Конституційний Суд України, який встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. При чому в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України зазначено, що прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Отже, Конституційний Суд України підійшов до визначення державних інтересів як предмета захисту прокуратурою, розуміючи їх як потребу в здійсненні загальнодержавних дій, програм, що мають за мету захист суверенітету, територіальної цілісності, безпеки держави тощо.

У спірних правовідносинах прокуратура звертається до суду в інтересах Затоківської селищної ради, яка не належним чином здійснює владні повноваження щодо використання земель та здійснення на них будівництва об'єктів нерухомості.

Однак, як встановлено судом об'єкт нерухомості побудований на земельній ділянці, яка не знаходиться у власності або розпорядженні Затоківської селищної ради, а відтак ніяких дій по контролю позивач не має.

З прийняттям Конституції України, Цивільного та Господарського кодексів України, Земельного кодексу України 2001 р., ряду інших законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів у сфері регулювання земельних відносин законодавець сформував систему джерел земельного права України, закріпив принцип демонополізації права власності держави на землю та продовжив унормування порядку, правил реалізації прав громадянами та юридичними особами щодо набуття права на землю, а також відповідних адміністративних процедур.

Таким чином, можна визнати, що в сучасних умовах правове регулювання земельних правовідносин як окремої галузі суспільних відносин певним чином законодавчо унормовано й передбачає три стадії регулювання: стадію загальної дії правових норм, стадію реалізації правових норм (суб'єктивна реалізація) та стадію державного примусу; кожна така стадія здійснюється через прийняття та застосування компетентними суб'єктами, в тому числі й органами державної влади, органами місцевого самоврядування відповідних нормативних актів у даній сфері, починаючи з Конституції, ЗК, законів та підзаконних актів, у тому числі індивідуально-правових актів.

Цілком очевидно, що в питанні регулювання відносин приватної власності загалом, як і приватної власності на землю зокрема, важливу роль відіграють суди, як органи, що згідно зі ст. 124 Конституції мають виключне повноваження здійснювати правосуддя в Україні.

Наявність такого виключного повноваження покладає на суди тягар суспільної відповідальності за прийняті рішення, особливо в частині необхідності додержання в кожному конкретному спорі балансу інтересів держави, суспільства загалом та інтересів окремого громадянина як індивіда.

Щодо обґрунтованості втручання у право власності особи слід зазначити, таке.

З огляду на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції варто враховувати, що позбавлення власності (володіння) є тією остаточною дією, способом втручання держави в право власності, які фактично і становлять предмет безпосереднього регулювання другого правила ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. А тому відповідно до стандарту, розробленого в практиці Суду на підставі висновків у рішеннях з твердженнями ratio decidendi, для встановлення відповідності певного заходу вимогам принципу «правомірності позбавлення володіння» досліджуватися мають одночасно три критерії:

- чи відповідає позбавлення власності «суспільному (громадському) інтересу»;

- чи є такий захід пропорційним (чи забезпечено справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини);

- чи є такий захід правомірним (чи передбачений національним законодавством).

Суспільний (громадський) інтерес.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини визнає за державами право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного (громадського) інтересу в питаннях позбавлення права власності й нагляд з боку Європейського суду з прав людини в цій частині обмежується лише випадками зловживання владою та явного свавілля.

Питання про наявність «суспільного (громадського) інтересу» ст. 1 Першого протоколу до Конвенції жорстко не регулює, воно є досить широке і тому підлягає вирішенню національним судом при розгляді кожної конкретної справи про припинення права власності особи за результатами оцінки обставин справи та доводів сторін

Уніфікований підхід Європейського суду з прав людини до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, спирається також на принцип «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від такого втручання.

Такий принцип було сформульовано Судом у рішенні від 23 вересня 1982 р. у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» і в подальшому зазначений принцип системно застосовується ним при розгляді заяв щодо порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Варто звернути увагу, що принцип «справедливої рівноваги (балансу)» не варто розуміти виключно як необхідність обов'язкового досягнення «соціальної справедливості» у кожній конкретній справі. Зазначений принцип передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Для визначення такої пропорційності Суд у черговий раз зробив висновок, що «... позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності.... «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.... необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення від 28 жовтня 1999 р. у справі «Брумареску проти Румунії», рішення від 2 листопада 2004 р. у справі «Трегубенко проти України»).

Основоположні правові принципи регулювання відносин власності в Україні визначені статтями 13, 41 Конституції, і такими принципами є, зокрема, рівність перед законом усіх суб'єктів права власності, конституційна гарантія державного захисту прав усіх суб'єктів права власності, а також і такий важливий принцип, як обов'язкове додержання законності при набутті права власності.

При цьому в тому ж таки рішенні у справі «Трегубенко проти України» (п. 54) Суд зробив висновок, що «... правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», і вказаний висновок у мотивувальній частині рішення визнається твердженням ratio decidendi.

Правомірність (законність втручання).

Принцип правомірності є цілком зрозумілим і означає, що втручання держави у право власності особи, а тим більше позбавлення власності, повинно здійснюватися виключно на підставі закону.

Аналізуючи принцип правомірності в контексті застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, варто звернути увагу на дві суттєві обставини:

-по-перше, до відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується лише відповідне національне законодавство, а загальні принципи міжнародного права - не застосовуються (висновок Суду, викладений у рішенні у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (п. 66);

-по-друге, «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» і «передбачуваним» у питаннях застосування та наслідків дії його норм у розумних межах.

Доступний закон - той, який відомий суспільству та окремим особам, до якого існує вільний доступ.

Передбачуваний закон - той, зміст якого дає можливість суспільству та окремим особам передбачити певні дії та/або наслідки, що виникають унаслідок застосування закону та в результаті його порушення.

Позбавлення власності, навіть якщо воно має законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства, тобто коли буде наявний істотний дисбаланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищати право заявника на мирне володіння своїм майном (рішення Європейського суду з прав людини від 6 листопада 2008 р. у справі «Ісмаїлов проти Росії»).

«Справедлива рівновага» між публічними та приватними інтересами полягає, зокрема, в необхідності дотримання розумної, обґрунтованої пропорційності між використаними заходами і тією метою, на досягнення якої спрямовувався будь-який захід, що позбавив особу власності.

Варто зауважити, що такі категорії, як «розумність», «обґрунтованість», «пропорційність» були й залишаються в практиці Європейського суду з прав людини категоріями хоч і оціночними, але обов'язковими.

Саме результат вивчення конкретних для кожної справи обставин, а не загальні приписи, слугують Європейському суду з прав людини підґрунтям для висновку про те, чи порушила держава - учасниця Конвенції баланс між публічним та приватним інтересами, якщо втручання держави у мирне володіння особою своїм майном таки мало місце.

Суд в свою чергу із неухильним додержанням приписів відповідного процесуального законодавства повинен повно встановити, всебічно з'ясувати та перевірити обставини й факти, що в конкретній справі призвели до порушення законності, між інтересами суспільства та інтересами окремої особи.

Якщо ж буде встановлено незаконність відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, то додатково слід зважати на:

1)конкретні порушення закону, допущені в процесі передачі земельної ділянки в приватну власність, та їх істотність для наслідків вирішення цього питання;

2)особу суб'єкта, що допустив порушення, наявність фактів (доказів), які свідчать про вчинення кримінально караних дій відповідним суб'єктом;

3)причини та умови, що призвели до порушення закону або сприяли такому порушенню та інше.

Отже, суд повинен із неухильним додержанням приписів відповідного процесуального законодавства повно встановить, всебічно з'ясувать та перевірить обставини й факти, що в конкретній справі призвели до порушення законності, а також з'ясувати наслідки здійснення правомочностей власника особою, яка незаконно набула права приватної власності на землю, тоді матимуть місце обґрунтовані підстави робити висновки про те, чи буде додержано «справедливої, розумної рівноваги» між інтересами суспільства та інтересами окремої особи.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову оскільки, судом не встановлено обставин, які б вказували на порушення з боку ОСОБА_2 при заповненні декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Більш того, не встановлено підстав які б вказували, що право власності ОСОБА_2 зареєстровано з порушенням приписів чинного цивільного законодавства, оскільки для проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 надано копії наступних документів: паспорта, ідентифікаційного номера, технічного паспорта, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, довідки голови товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал № 79, державного акта на право постійного користування землею.

Наявність вказаних документів свідчить, що ОСОБА_2 є членом товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал № 79 та має вказані документи.

Крім того, прокуратора як особа, яка представляє інтереси держави звертаючись із позовом до суду, маючи правове підґрунтя та законодавчо визначені можливості встановити факт наявності у ОСОБА_2 правових підстав про шлях отримання земельної ділянки у товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал № 79 не надало до суду таких доказів.

Прокуратура спирається лише на принципи регулювання земельних правовідносин в Україні, однак не наводить обґрунтувань встановлених порушень у розумінні приписів чинного законодавства, у відношенні конкретної особи (ОСОБА_2.), яка на теперішній час має законне право власності на дачний будинок.

Крім того, суд звертає увагу на позицію Верховного суду України, висловлену у постанові від 11.11.2014 р. по справі № 21-405а14, в якій колегія суддів дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Приймаючи до уваги те, що розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

Суддя Самойлюк Г.П.

Суддя Андрухів В.В.