Справа № 820/6648/15
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 р.Справа № 820/6648/15
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Яковенко М.М.

судді: Лях О.П., Старосуд М.І.

при секретарі судового засідання: Клочко Ю.О.

за участю:

позивача, представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представники відповідача: Зінченко Ю.В., Леуш Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року по адміністративній справі № 820/6648/15 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, управління Національного банку України в Харківській області, третя особа: начальник управління Національного банку України в Харківській області Качук В.В. про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом в якому просила суд:

визнати незаконним та зобов'язати відповідача скасувати наказ Управління Національного банку України від 10.04.2015 року №293-к в Харківській області; зобов'язати Управління Національного банку України в Харківській області поновити на роботі ОСОБА_1, та надати роботу з урахуванням освіти, кваліфікації; стягнути з Управління Національного банку України в Харківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19057,12 грн.; стягнути з Управління Національного банку України в Харківській області моральну шкоду в розмірі 7500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що роботодавцем при звільненні позивача із займаної посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, не було враховано його переважне право на залишення на роботі, не запропоновано інші посади для роботи одночасно з попередженням про звільнення, що позбавило її права на працю, стало передумовою виникнення вимушеного прогулу.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі (а.с. 242, 243-246).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, прийняту с порушенням норм матеріального та процесуального права, на підставі неправильного та неповного дослідження доказів і встановлення обставин у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що в порушення ст.49-2 КЗпП відповідачем, при наявності вільної в штаті відділу діловодства УНБУ Дніпропетровської області посади провідного спеціаліста в секторі діловодства з розташуванням робочого місця в Харкові, не було запропоновано позивачу цю посаду одночасно з попередженням про звільнення. Наявність посади провідного спеціаліста в секторі діловодства з розташуванням робочого місця в Харкові відповідачем не заперечувалося.

Вказує, що суд першої інстанції у вказаному не вбачав при вирішенні спору порушення трудових прав позивача та посилався на пояснення відповідача, які знайшли своє відображення у судовому рішенні. Так, суд взяв за основу пояснення з цього приводу відповідачів, які вказали, що Управлінням переведення на посади у відділ діловодства УНБУ в Дніпропетровській області було запропоновано фахівцям, які відповідали встановленим кваліфікаційним вимогам, а саме: наявність повної вищої освіти (магістр, спеціаліст) у галузі знань «економіка та підприємництво» за спеціальностями «Банківська справа», «Фінанси і кредит», «Облік і аудит», «Управління персоналом та економіка праці», а також з урахуванням досвіду роботи, продуктивності праці для виконання на належному рівні функцій, які передбачені відповідними посадовими Інструкціями, та рівня кваліфікації.

Апелянт також наголошує, що суд при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог керувався тим, що ОСОБА_1 має повну вищу освіту за фахом «Українська мова та література» та базову вищу освіту «Банківська справа» (кваліфікація молодший спеціаліст банківської справи), тому у позивачки кваліфікація та освіта не є достатньою для зайняття відповідної посади у відділі діловодства УНБУ в Дніпропетровській області.

З вказаним твердженням, позивач не погоджуюся. Позивач посилається на посадову інструкцію провідного спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу УИБУ в Харківській області від 01.11.2011 року, яка затверджена Начальником УНБУ в Харківській області В. В. Качуком. У посадовій інструкції вказані кваліфікаційні вимоги щодо освіти, а саме повна вища освіта (магістр, спеціаліст) за напрямом підготовки «Філологія» або «Журналістика». Вказаним кваліфікаційним вимогам щодо освіти позивачка відповідає у повному обсязі.

Більше того позивачка має довгий безперервний стаж роботи на вказаній посаді - 22 роки, що є підставою для переважного залишення на роботі на підставі ст. ст. 42, 49-2 КЗпП (при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Що ж до оцінки поняття «кваліфікація» як такого, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а й здатність виконувати особливі доручення, то це поняття є оціночним. Апелянт зазначає, що відповідність чи невідповідність рівня кваліфікації позивачки відповідач не встановлював, за якими саме ознаками не підходить для роботи позивачка в суд документів не надав, кваліфікаційної комісії не скликав.

Крім того, апелянт вказує, що відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (має 87 тематичних випусків, а також 4 додаткових кваліфікаційні довідники, які затверджені Міністерством праці та соціальної політики України), на підставі якого розробляються посадові інструкції є декілька посад, які тісно переплітаються з посадовими обов'язками позивачки, а саме: Спеціаліст (випуск 76 Довідника, розділ Державні службовці), Начальник загального відділу, відділу діловодства та контролю (випуск 76 Довідника, розділ Державні службовці), Діловод (випуск 1 Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності), Провідний спеціаліст (випуск 76 Довідник типових професійно - кваліфікаційних характеристик посад державних службовців).

Відповідно до вищевказаного Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників для кожної з вищевказаних посад розроблені кваліфікаційні вимоги.

Для вище перелічених посад кваліфікаційні вимоги полягають у наступному - вища освіта відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста з відповідними вимогами до стажу. Апелянт наголошує на тому, що вона має саме вищу освіту відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста - «філологія, викладач української мови та літератури» (копія диплому знаходиться в матеріалах справи).

Просила постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі

Позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, та просили апеляційну скаргу задовольнити. В судовому засіданні наполягали на порушенні відповідачем порядку звільнення внаслідок скорочення штатів, яке відбувалось внаслідок реорганізації установи де працював позивач. Наполягали на пріоритеті на залишенні на посаді поряд с другими особами, які залишені були на роботі.

Представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили постанову суду залишити без змін. Надали письмові заперечення.

Вказували, що позивач не мав переважного права перед іншими працівниками, внаслідок реорганізації, де працював позивач, відбулись зміни не лише в скороченні посад, а і зміна структури цих відділів, функцій. Ні під час попередження про вивільнення позивача, ні у подальшому не було вакантних місць, які можливо було запропонувати позивачу. Ті вакантні місця, які були, позивач за фахом та порядком призначення не міг займати. Вважають постанову суду першої інстанції законною, обґрунтованою, прийнятою з урахуванням усіх обставин справи.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які приймали участь у судовому розгляді справи, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Управлінні з 1993 року, обіймала різні посади, що вбачається з копії трудової книжки ( а.с.14-18). Мала статус державного службовця. Починаючи з 01.11.2011 року переведена на посаду провідного спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу, як така, що перебувала на кадровому резерві на цю посаду.

17.02.2015 року ОСОБА_1 попереджено про її наступне звільнення з посади провідного спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області ( а.с.63, 190).

Наказом Управління Національного банку України в Харківській області від 10.04.2015 року № 293-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 20.04.2015 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників (а.с. 13, 194).

Проблемою даного спору є питання на думку позивача, не врахування відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі та не запропонування іншої роботи, що стало наслідком неправомірного звільнення позивача зі служби у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку.

Відповідно до частини четвертої статті 64 Закону України «Про Національний банк України» службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України «Про державну службу», якщо цей Закон не встановлює іншого. Умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України «Про державну службу». Тобто, питання функціонування державної служби у Національному банку та класифікації посад вирішує Правління Національного банку відповідно до законодавства України.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723 (надалі Закон №3723) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Застосування норм Закону №3723 по спірним правовідносинам підлягає, якщо у ньому прямо вказано на відповідні підстави припинення державної служби. Підстави припинення державної служби визначені у статті 30 Закону №3723.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України. Такої самостійної підстави звільнення не встановлено ні Законом України Про НБУ, ні Законом №3723, а тому при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення КЗпП України, що прямо передбачено частиною 1 ст.30 Закону №3723.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як встановлено під час розгляду справи, 15.01.2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 14 «Про удосконалення структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України» (надалі Постанова), відповідно до якої затверджено граничну чисельність працівників Управління Національного банку України в Харківській області та постановлено видати наказ про скорочення штату та чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку і попередити їх про звільнення (п. 10). (а.с.20).

Постановою №14 від 15.01.2015 року встановлено граничну чисельність працівників Управління Національного банку України в Харківській області на рівні 140 осіб та затверджено типову структуру управління (додаток до Постанови №14).

21.01.2015 року Управлінням НБУ в Харківській області на виконання Постанови НБУ від 15.01.2015 року № 14, виданий Наказ від 21 січня 2015 року №29-к про скорочення штату та чисельності працівників управління з 20.04.2015 року на 198,25 одиниць відповідно до додатку. В додатку до Наказу №29-к визначений перелік посад, що підлягав скороченню. Адміністративний відділ та сектор діловодства, де працювала позивач, увійшов до переліку посад, що підлягав скороченню (а.с.198-199, 200-204).

Новою Типовою структурою управління (затверджена Постановою Правління НБУ від 15.01.2015 року №14), та Штатним розписом на 2015 рік (станом на 17.08.2015 р) передбачено наявність в ній лише чотирьох відділів, а саме: відділ готівкового обігу і касових операцій, відділ організації бухгалтерського обліку, відділ перевезення цінностей та організації інкасації та відділ банківської безпеки. (а.с. 47, 205-208).

Дані зміни в організації виробництва і праці призвели до скорочення чисельності та штату працівників, що стало підставою для звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України. Як правильно зазначив суд першої інстанції, питання доцільності таких змін знаходиться у виключній компетенції Національного банку України, та не є спірним питанням в межах цієї справи.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, працівник за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, позивача завчасно 17.02.2015 року, тобто не пізніше, ніж за два місяці, попереджено про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України, про що свідчить особистий підпис позивача на відповідному попереджені (а.с.190). За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем дотриманий порядок звільнення позивача передбачений п.1 ст.40 та ч.1 ст. 49-2 КЗпП України в частині своєчасного попередження про наступне вивільнення у зв'язку з скороченням штату працівників.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що при наявності вільної у штаті відділу діловодства УНБУ Дніпропетровської області посади провідного спеціаліста в секторі діловодства з розташуванням робочого місця в Харкові, не було запропоновано позивачу цю посаду одночасно з попередженням про звільнення, як не було запропоновано інших посад в Управлінні.

Щодо не запропонування наявної вільної посади в штаті відділу діловодства Управління НБУ Дніпропетровської області з розташуванням робочого місця в м. Харкові, посилання апелянта щодо Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку в цій частині спірного питання.

27.02.2015 року Директором виконавчого Управління НБУ в Дніпропетровській області затверджена Посадова інструкція провідного спеціаліста відділу діловодства Управління НБУ в Дніпропетровській області (а.с.233-236).

Як встановив суд першої інстанції, що переведення на посади у відділ діловодства Управління Національного банку України в Дніпропетровській області, Управлінням було запропоновано фахівцям, які відповідали встановленим кваліфікаційним вимогам, а саме: наявність повної вищої освіти (магістр, спеціаліст) у галузі знань «Економіка та підприємництво» за спеціальностями «Банківська справа», «Фінанси і кредит», «Облік і аудит», «Управління персоналом та економіка праці», а також з урахуванням досвіду роботи, продуктивності праці для виконання на належному рівні функцій, які передбачені відповідними посадовими інструкціями, та рівня кваліфікації.

В той же час, судом встановлено, що позивач має повну вищу освіту за фахом «Українська мова та література» та базову вищу освіту «Банківська справа» (кваліфікація: молодший спеціаліст банківської справи) ( а.с.11-12).

Крім того, як вбачається з представлених документів, з довідки про результати порівняльного аналізу фахівців на заміщення посади провідного спеціаліста відділу діловодства Управління НБУ в Дніпропетровської області, довідки Української академії банківської справи НБУ, результатів щорічного оцінювання за 2012-2014 роки (витяг зі статичних звітів програмного комплексу «Щорічне оцінювання», заходів заохочення, ОСОБА_1 значно уступає у рівні кваліфікації та результативності роботи перед ОСОБА_7, якій була запропонована посада в Управлінні НБУ в Дніпропетровської області.

З огляду на встановлені обставини та матеріали особової справи позивача (а.с. 88-194), суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що кваліфікація та освіта позивача не є достатньою для зайняття відповідної посади у відділі діловодства Управління Національного банку України в Дніпропетровській області. Тобто, позивач не відповідав зазначеним критеріям, рівень кваліфікаційних вимог позивача не відповідав затвердженій Посадовій інструкції провідного спеціаліста відділу діловодства Управління НБУ в Дніпропетровській області. Крім того, ОСОБА_7 має більший оціночний критерій рівня переваги для зайняття цієї посади перед позивачем.

Твердження щодо неврахування роботодавцем наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, колегія суддів вважає безпідставними. Приписи ст. 42 КЗпП України також дають переваги залишення на роботі працівників за умови рівних умов продуктивності праці і кваліфікації. Тобто, вказана норма застосовується, коли на одну й ту ж посаду претендують два або більше працівників. В даному випадку, були скасовані всі посади в секторі діловодства адміністративного відділу управління та підрозділ ліквідовано в цілому. ( а.с. 200-204). Інші посади передбачались в іншому органі - Управління Національного банку України в Дніпропетровській області, яким ці посади заповнювались.

Щодо інших доводів, колегія суддів зазначає, що ст.42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. В свою чергу, право визначення рівня кваліфікації та продуктивності праці під час вивільнення працівників надається роботодавцеві.

Тобто, положення ст.42 КЗпП передбачає правову можливість залишити на роботі тих осіб, які переважають у праві, тобто мають вищий пріоритет перед іншими працівниками, з огляду на їх більш вищу кваліфікацію та продуктивність у роботі. В той же час, такі правила діють лише саме при скороченні кількісної чисельності чи штату працівників. У випадку ліквідації взагалі певного виду робочих місць (посад), то у цьому разі не можливо користуватися правилом переважного права залишення на роботі, норми ст.42 КЗпП статті в даному випадку не діють. В даному випадку скорочувались усі посади підрозділу, що ліквідується, через що у жодного з працівників не могло виникнути переважне право на залишенні на роботі перед іншими працівниками цього ж підрозділу.

Колегія суддів, з огляду на правовий зміст вищенаведених норм зазначає, що правила ст.42 КЗпП не можуть поширюватися на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади. Тому як, в даному випадку питання полягає не переважному праві залишення на роботі, а у переважному праві на працевлаштування на нових посадах, що не є тотожнім та має різне правове навантаження за своєю правовою суттю.

Виходячи з системного аналізу ст. 42 та ч. 1,3 статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Як правильно встановив суд першої інстанції, відсутність пропозиції щодо іншої посади в Управлінні НБУ в Харківській області, обумовлена відсутністю в новій структурі управління як сектора діловодства, так і адміністративного відділу, тобто тих структурних одиниць, де вона працювала до звільнення. Зазначене вбачається також з відповіді начальника Управління НБУ в Харківській області від 04.2015 року №13/15-115/3250 на письмове звернення ОСОБА_1 від 10.04.2015 року (а.с. 101,102).

Водночас запропонувати вакантні посади в межах Управління НБУ в Харківській області, які б ОСОБА_1 могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації, не вбачалось можливим через їх відсутність як на момент попередження позивача про звільнення, так і під час звільнення, що підтверджується також електронними повідомленнями Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області від 30.01.2015 року № В/17-123/5330, від 27.02.2015 року № В/17-123/12213, від 31.03.2015 року № В/17-123, від 30.04.2015 року № В/17-123/28004, від 29.05.2015 року № В/17-01023/34436 ( а.с. 56-60).

Колегія суддів не приймає до уваги та вважає безпідставними доводи позивача, що відповідачем було порушені вимоги статтею 49-2 КЗпП щодо запропонування йому іншої роботи.

Як вбачається із правового змісту зазначеної норми статті 49-2 КЗпП, запропонування працівникові іншої роботи пов'язане з одночасним попередженням про відповідне звільнення. Тобто, пропонування працівникові вакантних посад внаслідок скорочення штатів чи чисельності можливо за умови, наявності таких посад. Неможливо пропонувати особі посади, яких на час такого попередження, в тому числі і звільнення. немає.

Згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації.

Позивач брав участь у засіданні профспілкового комітету 09.04.2015 року при розгляді питання про звільнення із займаної посади, про що свідчить відповідний протокол №22. Як вбачається з витягу протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації Управління НБУ в Харківській області, останнім було надано згоду на звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП ( а.с.193).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що Управлінням Національного банку України в Харківській області було дотримано процедуру звільнення позивача. Правову позицію ОСОБА_1 про те, що їй не обґрунтовано та безпідставно не запропоновано додаткові посади, не враховано переважне право на залишення на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставною.

Колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції, щодо доведеності з боку відповідача факту правомірності своїх дій та прийнятого рішення у спірних правовідносинах із позивачем, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст..200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Керуючись статтями 2, 11, 159, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2015 року по адміністративній справі № 820/6648/15 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина ухвали прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 13 жовтня 2015 року. У повному обсязі складена 15 жовтня 2015 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.