Справа № 807/524/15
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2015-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2015 рокум. Ужгород№ 807/524/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рейті С.І., суддів: Ващиліна Р.О., Микуляка П.П.

при секретарі судового засідання Шмідзен І.Ю.

за участю представників

позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4 (довіреність від 30.12.2014 року № 9-7840/1-14)

перекладача: Джаміль ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про касування рішення та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 25 вересня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови. Постанова в повному обсязі складена 9 жовтня 2015 року.

Гуламі ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_1 ОСОБА_2), громадянка ОСОБА_1, звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), яким просить скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_6 вимоги обґрунтовуються тим, що рішення про відмову в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на стадії попереднього розгляду заяви є таким, що прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну походження заявника та суперечить положенням статей 1 і 8 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту", нормам Правилу розгляду заяв про оформлення документів та не відповідає засадам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади, що є складовими конституційних принципів законності та верховенства права.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просять позов задовольнити.

Відповідач надав суду заперечення проти позову (лист представника ДМС України ОСОБА_4 (що діє на підставі довіреності, копія якої наявна в матеріалах справи) від 30.12.2014 року), яким просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на ту обставину, що на основі всебічного вивчення наданих ОСОБА_6 ОСОБА_2 матеріалів, співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, та аналізу ситуації в країні походження 28 січня 2015 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Закарпатській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, інформація по країні походження підтверджує у земельних спорах етнічне підґрунтя, однак, ОСОБА_6 ОСОБА_2 не надала правдоподібних свідчень, щоб довести, що викладене у заяві відбулося саме з нею. Заявниця під час співбесіди не вдається в подробиці життя в Хоші, а описує загальновідомі факти про наявність земельних спорів між різними етнічними групами.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просить суд відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного:

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року за № 109-15 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні) громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно преамбули Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі Закон3671) - цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені ст. 6 Закону 3671, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 ОСОБА_2, громадянка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за віросповіданням шиїт, таджичка за етнічним походженням, народилася та проживала у селі Хоші, провінції Логар, там і вийшла заміж. Позивач змушена була залишити країну походження, оскільки, як вона зазначає, в провінції Логар влада неспроможна захистити цивільне населення від засилля терористичного угрупування "Талібан", яке практично контролює майже всю територію провінції. Вони встановлюють свої правила поведінки, за порушення яких жорстоко карають. Місцеве населення, яке майже стовідсотково складають пустуни, що є мусульманами-сунітами, всіляко намагалися ускладнити життя сімї позивача, з метою примусити їх залишити землю та помешкання, що їм належить. У позивача маленькі діти, життя яких з самого народження у небезпеці, і захисту нема від кого чекати. Доступу до медицини, до освіти нема, пересуватися будь-де небезпечно. Переїхати в інший район нема можливості, оскільки майже по всій території ОСОБА_1 відбувається конфлікт між урядом і різними екстремістськими бандо формуваннями. До України позивач потрапила нелегально у жовтні 2014 року разом із чоловіком та двохрічною донькою і після затримання звернулася за захистом до органу Державної міграційної служби України із відповідною заявою. На момент затримання та звернення за захистом, ОСОБА_1 ОСОБА_2 була вагітна на девятому місяці, і згодом народила дитину (хлопчика), підтвердженням чого є свідоцтво про народження.

Причини побоювання повернення до країни походження ОСОБА_1 ОСОБА_2, повязані з побоюванням її за життя сімї та життя дітей і їх майбутнє. Такі побоювання позивача повязані зокрема, з погіршенням стану безпеки в країні, безперервним порушенням прав людини в ході тривалого військового конфлікту, загальною атмосферою безкарності, повсюдне застосування традиційних механізмів вирішення спорів, що не відповідають стандартним нормам відправлення правосуддя, корупцією та неефективністю державного захисту та безпосередньою загрозою з боку іншої етнічної групи пуштунів, котрі є по-перше, мусульманами-сунітами, і не визнають віру мусульманів-шиїтів, до котрих відноситься позивач, і по-друге, пуштуни є основним складом терористичного угрупування "Талібан".

Окрім того, друга дитина народилася в Україні, за межами ОСОБА_1 і при поверненні в ОСОБА_1, позивач та її діти будуть вважатися чужинцями, що підсилює ризик небезпеки для позивачки та її дітей.

Таким чином, у випадку повернення до країни походження, ОСОБА_1 ОСОБА_2 та її сімя будуть сприйматися як ворог, який порушив традиційні та релігійні норми і будуть підлягати осудженню, з можливим застосуванням фізичної розправи за релігійними та етнічними ознаками.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону 3671, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пп. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій ОСОБА_7 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи шукача притулку, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом. Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Частиною 7 ст. 7 Закону 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Зважаючи на Закон України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18.03.2004 року, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 5 ст. 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року - заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Критерії визнання протиправними дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень мають визначатися з урахуванням положень частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якою закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Суд зазначає, що критерій "обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" відображає принцип обґрунтованості рішення або дії (бездіяльності). Він вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії добросовісно - цей критерій-принцип вимагає від суб'єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії. Добросовісне прийняття рішень, вчинення дій чи допущення бездіяльності не заперечує можливості відхилення при цьому від закону, однак виключає умисел на таке порушення. Під нерозсудливими рішеннями, діями, бездіяльністю суб'єкта владних повноважень можна розуміти такі, яких жоден суб'єкт владних повноважень не міг би допустити, діючи відповідно до здорового глузду та обов'язків, покладених на нього законом. Нерозсудливими слід вважати також рішення, дії, бездіяльність, що є неприпустимими з погляду законів логіки та загальноприйнятих моральних стандартів.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що при попередньому розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту були порушені вимоги Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за N 1146/19884, а також принципи адміністративної процедури прийняття рішення суб'єктом владних повноважень у зв'язку з чим суттєво порушені права та законні інтереси позивача.

На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

В той же час, враховуючи те, що позивачем оскаржено рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає належним способом захисту прав позивача визнання протиправним та скасування Рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 року № 109-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму ВАСУ "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця..." від 16.03.2012 № 3 під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 27.02.2015 року № 109-15 про визнання її біженцем з урахуванням обставин, встановлених судом, а саме - з дотриманням вимог норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту щодо забезпечення за бажанням заявника участі перекладача та адвоката при попередньому розгляді його заяви про визнання біженцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено правомірність оскарженого рішення та, за наведених обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені матеріалам справи та відповідають вимогам законодавства та позовні вимоги слід задовольнити.

Згідно ст. 94 КАС України та в зв'язку з відсутністю судових витрат позивача, судові витрати по справі не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. ОСОБА_6 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 лютого 2015 року за № 109 15.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_6 ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10