Справа № 815/706/15
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року м. Київ К/800/34211/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Відділу Держземагентства у Татарбунарському районі Одеської області, треті особи: ОСОБА_6, Татарбунарська міська рада, ОСОБА_7 про визнання незаконними дій щодо погодження технічної документації із землеустрою,

встановив:

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Відділу Держземагентства у Татарбунарському районі Одеської області про визнання незаконними дії щодо погодження технічної документації із землеустрою.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року, залишено без змін ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивачі звернулись з касаційною скаргою, в якій просили їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що позивачам на підставі договору дарування від 02 вересня 2001 року та рішення Татарбунарського райнарсуду Одеської області від 25 березня 1992 року, відповідно, належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0, 15 га, яка передана ОСОБА_8 (колишній чоловік ОСОБА_5 та батько ОСОБА_4) під будівництво житлового будинку.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, - передана у приватну власність ОСОБА_7 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0, 10 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0, 06 га.

28 жовтня 2010 року земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, переданій у власність ОСОБА_7, присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1.

Підготовлена технічна документація разом з обмінними файлами передана до відділу Держкомзему у Татарбунарському районі Одеської області для її погодження та заповнення і реєстрації бланків державних актів на право власності на земельну ділянку. Обмінний файл прийнято 01 березня 2011 року.

Земельні ділянки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є сусідніми та межують.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивачі заявили цей позов. В його обґрунтування вважають, що ширина земельної ділянки по АДРЕСА_1 незаконно збільшена за рахунок захоплення частини земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з його безпідставності.

Колегія суддів не заперечує правильності резолютивної частини оскаржуваних судових рішень щодо відсутності підстав для задоволення позову, але не погоджується з їх мотивуванням з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження дій відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

На думку колегії суддів, правова оцінка діям чи рішенням суб'єкта владних повноважень може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивачі під час звернення до суду обрали неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між сторонами виник спір про право.

Так, з матеріалів справи вбачається наявність цивільно-правового спору між позивачем та суміжними користувачами земельних ділянок, у яких виникло право, що оформлене актом на землю, який направлений на захист права власності.

Помилкове застосування судами норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів за наявності інших підстав для відмови в позові.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: