Справа № 826/6583/14
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2015 року № 826/6583/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особа:Міністерства соціальної політики України Національне агентство України з питань державної служби
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства соціальної політики України, третя особа: Національне агентство України з питань державної служби, в якому просив (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31 липня 2015 року):

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства соціальної політики України №175к від 28 лютого 2014 року "Про звільнення ОСОБА_1.";

- поновити позивача на попередній посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення;

- стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 20000 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його звільнення відбулось з порушенням положень трудового законодавства. Зокрема, його було звільнено під час тимчасової непрацездатності; без погодження з профспілковим органом; за відсутності порушень прийняття позивача на роботу, що свідчить про протиправність оскаржуваного наказу та наявність підстав для його скасування як незаконного.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним наказ Міністерства соціальної політики України №175к від 28 лютого 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Департаменту управління персоналом та організаційно - документального забезпечення з 03 березня 2014 року. Поновлено позивача на посаді директора Департаменту управління персоналом та організаційно - документального забезпечення з виплатою середньомісячної заробітної плати за дні вимушеного прогулу з 22 квітня 2014 року по дату винесення судом рішення в розмірі середньоденного заробітку позивача. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом та організаційно - документального забезпечення та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2015 року адміністративну справу прийнято до свого провадження суддею Нагорянським С.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2015 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено до розгляду у складі колегії суддів на 26 серпня 2015 року.

Крім того, вищевказаного ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи Національне агентство з питань державної служби.

У судовому засіданні 26 серпня 2015 року розгляд справи було відкладено на 07 жовтня 2015 року.

Під час судового розгляду справи позивач уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з огляду на обставини викладені у позові та у заяві про уточнення позовних вимог.

Позивачем було заявлено письмове клопотання про виклик свідків, однак у судовому засіданні 07 жовтня 2015 року позивач відкликав зазначене клопотання.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у позову з підстав необґрунтованості та безпідставності. Зазначав, що наказ про звільнення від 28 лютого 2014 року № 175-к прийнятий у відповідності до статті 7 Кодексу законів про працю України, а тому звільнення позивача відповідає вимогам чинного законодавства.

Третя особа - Національне агентство України з питань державної служби в судові засідання явку представника не забезпечила, своєї правової позиції стосовно обставин справи суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

07 жовтня 2015 року суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження, у зв'язку з надходженням письмового клопотання від позивача та враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 01 березня 2013 року №95-к ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Управління кадрового забезпечення Міністерства соціальної політики України, за погодженням з Національним агентством України з питань державної служби (лист від 28 лютого 2013 року № 871/80-13).

У подальшому, наказом Міністерства соціальної політики України від 21 березня 2013 року №159-к позивача призначено на посаду директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 28 лютого 2014 року № 175-к ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення 03 березня 2014 року, відповідно до статті 7 Кодексу законів про працю України, а також виплачено компенсацію за невикористані 17 днів основної відпустки та 15 днів додаткової відпустки за стаж державної служби.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 був ознайомлений з оскаржуваним наказом 28 лютого 2014 року, однак від підпису про ознайомлення він відмовився, про що було складено акт від 28 лютого 2014 року.

Вважаючи неправомірним наказ про звільнення з посади директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом про поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди.

Так, скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року, а також направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий адміністративний суд України зазначив, що судами не досліджено та не надано належної правової оцінки тому, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу Міністерства соціальної політики України № 175-к прийнятого 28 лютого 2014 року слугував лист Нацдержслужби України №1323/80/13 від 20 березня 2013 року. Однак, судами не було досліджено та встановлено, чому відповідач прийняв рішення про звільнення ОСОБА_1 лише через рік після одержання відповіді від Нацдержслужби України, крім того належним чином не надано оцінку змісту вказаного листа.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, підставами для звільнення ОСОБА_1 в оскаржуваному наказі відповідач зазначив ст. 7 КЗпП України та п. 9 Типового положення про кадрову службу органу виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 1996 року №912 (далі - Положення № 912).

Відповідно до ст. 7 КЗпП України, особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Згідно п. 9 Положення № 912, на посади керівника кадрової служби, його заступника та спеціалістів кадрової служби призначаються особи з відповідним рівнем кваліфікації згідно з Довідником типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців. Призначення на посаду та звільнення з посади керівника кадрової служби здійснюється за наявності висновку Нацдержслужби.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Управління кадрового забезпечення Міністерства соціальної політики України, на підставі погодження Національного агентства України з питань державної служби (лист від 28 лютого 2013 року № 871/80-13).

У подальшому, у зв'язку зі змінами в організаційній структурі Міністерства соціальної політики України, наказом від 21 березня 2013 року № 150к позивача було призначено на посаду директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення.

Судом встановлено, що 14 березня 2013 року Міністерство соціальної політики України звернулось до Національного агентства України з питань державної служби з листом № 2768/0/14-13/09 щодо погодження призначення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення Міністерства соціальної політики України.

Листом від 20 березня 2013 року №1323/80/13 Національне агентство України з питань державної служби повідомило, що Положенням № 912 передбачено утворення в органі виконавчої влади окремого структурного підрозділу, на який може бути покладено виключно обов'язки з питань кадрової роботи та державної служби. Покладання на кадрову службу інших обов'язків, не передбачених зазначеним Положенням, не допускається.

Водночас, суд зазначає, що вищевказане Положення № 912 передбачає погодження на посаду керівника кадрової служби, в той час як, позивача було призначено на іншу посаду, а саме: директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення Міністерства соціальної політики України, яка не потребує погодження.

Крім того, суд звертає увагу, що вказаний лист Національного агентства України з питань державної служби не містить жодних заперечень чи обмежень щодо погодження призначення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення.

При цьому, на переконання суду, відповідне погодження позивач отримав раніше, при призначенні його на посаду начальника Управління кадрового забезпечення Мінсоцполітики України (лист Національного агентства України з питань державної служби від 28 лютого 2013 року № 871/80-13).

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що під час прийняття наказу від 21 березня 2013 року № 150к про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення не було порушено правил прийняття на роботу, оскільки призначення позивача на посаду керівника кадрової служби Міністерства соціальної політики України вже було погоджено з Національним агентством України з питань державної служби. При цьому, законодавством не передбачено погодження на посаду директора Департаменту управління персоналом та організаційно-документального забезпечення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування ст. 7 КЗпП України, як підстави для звільнення позивача, є неправомірним, оскільки в даному випадку не відбулось порушень встановлених Законом правил прийняття на роботу.

Суд також зазначає, що норма п. 9 Положення № 912, яку позивач застосував як підставу для звільнення, передбачає необхідність погодження (висновку) Нацдержслужби не лише при призначенні на посаду, але і при звільненні з посади керівника кадрової служби.

Водночас, матеріали справи свідчать про відсутність такого висновку Нацдержслужби під час прийняття наказу про звільнення позивача, що суперечить з доводами відповідача.

Крім того, як звернув увагу Вищий адміністративний суд України, рішення про звільнення позивача з посади з підстав недодержання встановленої законодавством процедури було прийнято лише через рік після одержання відповіді від Національного агентства України з питань державної служби.

При цьому, суд звертає увагу, що до лютого 2014 року (звільнення позивача) Міністерством соціальної політики України не вживалось жодних заходів щодо звільнення позивача, при цьому вини позивача у цьому суд не вбачає.

Незважаючи на те, що Положенням № 912 чи КЗпП України не передбачено строків щодо погодження (висновку) Нацдержслужби, однак суд критично відноситься до застосуванням відповідачем результатів такого висновку через такий тривалий час.

Вищенаведені обставини свідчать про порушення Міністерством соціальної політики порядку звільнення ОСОБА_1 з посади, а відтак і про неправомірність наказу про звільнення позивача з посади.

Також, як вбачається зі змісту наказу про звільнення №175-к від 28 лютого 2014 року, позивача було звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та організаційно - документального забезпечення 03 березня 2014 року, відповідно до ст. 7 КЗпП.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно ст. 2411 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Тобто, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Оскільки фактично останнім днем роботи позивача було 03 березня 2014 року, саме цей день вважається днем звільнення працівника.

Вищевказане узгоджується з п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, де вказано, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, в день звільнення (останній робочий день) - 03 березня 2015 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатний, а згідно до ст. 40 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається.

Судом встановлено, що 03 березня 2014 року по 21 березня 2014 року (лікарняний лист серії АГИ №727215), з 24 березня 2014 року по 09 квітня 2014 року (лікарняний лист серії АГА №875610), з 10 квітня 2014 по 18 квітня 2014 року (лікарняний лист серії АГВ №695126).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що звільнення позивача з посади у період його тимчасової непрацездатності відбулось з порушенням норм законодавства про працю. Крім того, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем ст. 7 КЗпП України, як підстави для звільнення позивача, є неправомірним.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що наказ Міністерства соціальної політики України від 28 лютого 2014 року №175-к про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

На підтвердження своєї позиції, позивач зазначив, що оскаржуваний наказ підписаний не уповноваженою особою, тобто міністр ОСОБА_2 на час підписання наказу не мала на це права, як керівник Міністерства соціальної політики України, оскільки не була позбавлена повноважень депутата Верховної Ради України.

Заслухавши думку представника відповідача з даного питання, дослідивши документи долучені до матеріалів справи та перевіривши дійсність обставин, суд прийшов до наступного висновку.

З 27 лютого 2014 року по 02 грудня 2014 року ОСОБА_2 обіймала посаду міністра соціальної політики України.

26 жовтня 2014 року вона була обрана народним депутатом України та з 04 грудня 2014 року, після здачі посади міністра соціальної політики України, обіймає посаду голови комітету з питань соціальної політики та пенсіонерів Верховної Ради України.

Таким чином, судом встановлено, що на час видання спірного наказу ОСОБА_2 обіймала посаду міністра соціальної політики України та мала всі необхідні повноваження для підписання наказів, що видавались у Міністерстві соціальної політики України.

Доводи відповідача щодо змін в організації виробництва і праці в Міністерстві соціальної політики України судом не приймаються до уваги, оскільки в такому випадку позивачу не було запропоновано іншу посаду, як того вимагає ст. 40 КЗпП України. Крім того, як було встановлено судом, позивача було звільнено у період тимчасової непрацездатності.

Так, ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір й рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно до ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення із виплатою середньомісячного заробітку, але не більше одного року.

Оскільки першим днем роботи позивача після тимчасової непрацездатності було 22 квітня 2014 року, суд дійшов висновку про поновлення позивача саме з цієї дати.

Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає підстав для її задоволення, з огляду про наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 передбачено, що при вирішенні спору пре відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно п. 9 постанови № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

В обґрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди позивач зазначав, що дії Міністерства соціальної політики України, пов'язані з його звільненням з посади, спровокували психологічне напруження, стали причиною погіршення стану здоров'я та тривалого стаціонарного лікування, а також призвели до моральних страждань і душевних страждань відносно забезпечення себе і своєї сім'ї засобами існування.

Водночас, позивачем не надано належних доказів на підтвердження погіршення його стану здоров'я після звільнення, характеру та обсягу страждань, характеру немайнових, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем також не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між наведеними вище обставинами та діями Мінсоцполітики, у зв'язку із звільненням позивача з посади, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Проаналізувавши матеріали та обставини справи та оцінивши наявні по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства соціальної політики України №175к від 28 лютого 2014 року "Про звільнення ОСОБА_1.".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення з 22 квітня 2014 року.

4. Стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з 22 квітня 2014 року, але не більш як за один рік.

5. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

6. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення з 22 квітня 2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська