Справа № 826/1132/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ К/800/14920/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Київського міського центру зайнятості до Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" про стягнення коштів, за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року,-

у с т а н о в и л а :

У січні 2015 року Київський міський центр зайнятості звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" про стягнення коштів в розмірі 862,92 грн., що надміру виплачені громадянину ОСОБА_4, як допомога по безробіттю, внаслідок невірно вказаної відповідачем суми заробітної плати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, зміненою ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки така не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі суди попередніх інстанцій на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Так, у відповідності до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Пункт 5 частини 1 цієї Статті визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема й спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Частинами 3, 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень у встановлених випадках.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що спір сторін за своєю суттю зводиться до стягнення позивачем з відповідача, як колишнього роботодавця застрахованої особи - ОСОБА_4, суми надміру виплачених останньому коштів, тобто матеріальної шкоди, завданої внаслідок надання недостовірних даних про розмір заробітної плати.

За приписами частин 2, 3 статті 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" роботодавець зобов'язаний: 1) під час перевірки правильності використання коштів Фонду та достовірності поданих роботодавцем даних, зазначених у пункті 2 цієї частини, надавати посадовим особам територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, необхідні документи та пояснення з питань, що виникають під час перевірки; 2) подавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в установленому порядку відповідно до законодавства відомості про: прийняття на роботу працівників; розмір заробітної плати та використання робочого часу

працівників; виплату застрахованим особам допомоги по частковому

безробіттю; використання коштів Фонду за іншими визначеними цим Законом

напрямами.

Достовірність зазначених у документах даних перевіряється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. У разі подання недостовірних відомостей, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, використання роботодавцем коштів Фонду з порушенням встановленого порядку роботодавець добровільно чи на підставі рішення суду повинен відшкодувати страховику заподіяну шкоду.

Згідно частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи те, що позовні вимоги заявлено виключно про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями, суди дійшли правильного висновку, що даний спір за своєї юридичною природою не є публічно-правовим, а отже й не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дійшов правильного висновку щодо належної підсудності цієї справи згідно правил Господарського процесуального кодексу України, виходячи з того, що відповідач є юридичною особою.

Отже висновок судів відповідає дійсним обставинам справи та нормам процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості відхилити, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало