Справа № 810/2259/15
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року 810/2259/15

Колегія суддів Київського окружного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Басая О.В., судді Волкова А.С., судді Скрипки І.М.,

за участю секретаря судового засідання Короташ О.Б.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Державної фіскальної служби України - Павловича Д.М.,

представника відповідача - Міністерства освіти і науки України - Козлова В.О.,

представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерства юстиції України - ОСОБА_5;

представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Національного університету державної податкової служби України - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - виконувача обов'язків ректора Національного університету державної податкової служби України ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Національний університет державної податкової служби України та виконувач обов'язків ректора Національного університету державної податкової служби України ОСОБА_8, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС або відповідач 1), Міністерства освіти і науки України (далі - МОН або відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Міністерство юстиції України (надалі - МЮУ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Національний університет державної податкової служби України (далі - Університет) та виконувач обов'язків ректора Національного університету державної податкової служби України ОСОБА_8 (далі - в.о. ректора ОСОБА_8.), в якому з урахування заяви про уточнення позовних вимог просив:

1) визнати бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо виконання Закону України "Про очищення влади" протиправною;

2) зобов'язати Державну фіскальну службу України завершити передбачену Законом України "Про очищення влади" перевірку ОСОБА_8, а копію висновку про результати перевірки, надіслати до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України. Усі матеріали перевірки додати до особової справи ОСОБА_8

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ДФС незаконно призначено на посаду ректора Університету ОСОБА_8, оскільки останнього згідно з положеннями Закону України "Про очищення влади" необхідно було звільнити із займаної посади як особу, яка більше року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймала посаду щодо якої здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), а його прізвище, згідно з частиною дванадцятою статті 5 Закону України "Про очищення влади", повинно бути внесене до Єдиного реєстру осіб щодо яких застосовано положення зазначеного Закону. Окрім того, позивач наголошував, що ОСОБА_8 подав заяву на проведення перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади", в якій зазначив недостовірні відомості щодо незастосування до нього заборон, визначених частиною четвертою статті 1 даного Закону. Позивач стверджував, що ДФС безпідставно не завершила перевірку ОСОБА_8, передбачену Законом України "Про очищення влади", та не склала відповідний висновк про результати такої перевірки. З огляду на вказане, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

ДФС позов не визнала. В обґрунтування заперечень відповідач 1 зазначив, що ОСОБА_8 працював в органах Міндоходів менше року, а посада яку він обіймав у структурних підрозділах Міндоходів не підпадає під заборони, передбачені названим Законом, відповідно, до нього не застосовуються норми перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про очищення влади". Окрім того, ДФС наголошено, що в рамках проведення перевірки даної особи, передбаченої Законом України "Про очищення влади", було направлено 6 запитів до відповідних органів державної влади, до компетенції яких належить проведення перевірки відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 даного Закону, проте, ДФС не отримано всіх відповідей, зокрема, від Міністерства внутрішніх справ України. Тому перевірка є такою, що не завершена. Відповідач 1 зазначив, що оскаржувані дії вчинені ним згідно з вимогами чинного законодавства, оскільки він діяв у межах повноважень, передбачених законами України та підзаконними нормативно-правовими актами. З огляду на вказане, відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити.

МОН проти позову заперечувало. В обґрунтування заперечення вказало, що позивач не зазначив, в чому полягає порушення його права та інтересів у спірних правовідносинах, а відтак, відповідач 2 просив у задоволенні позову відмовити.

Представник Міністерства юстиції України підтримав позовні вимоги та зазначив, що ОСОБА_8 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація). Так, на момент набрання чинності Законом України "Про очищення влади" ОСОБА_8 перебував на посаді Директора Департаменту розвитку митної справи ДФС, питання про його звільнення, відповідно до вимог даного Закону, належало до компетенції Голови Державної фіскальної служби України, який мав звільнити ОСОБА_8 на підставі Закону України "Про очищення влади" та пунктів 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України і внести відомості про цю особу до Єдиного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення зазначеного Закону. Окрім того, представник МЮУ наголошував, що для підготовки довідки про результати перевірки за відповідною формою, обов'язковим є лише наявність висновків ДФС та СБУ, а також інформації про наявність або відсутність у Реєстрі відомостей щодо особи, яка підлягає перевірці, тому, на думку представника МЮУ, неотримання відповіді щодо перевірки ОСОБА_8 від Міністерства внутрішніх справ України не є підставою для нескладання відповідного висновку за результатами перевірки, проведеної згідно з вимогами Закону України "Про очищення влади". З огляду на вказане, представник третьої особи просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники Університету та в.о. ректора проти позову заперечували. В обґрунтування заперечень зазначили, що позивачем не вказано в чому полягає порушення його прав та інтересів у спірних правовідносинах. Водночас, представник ОСОБА_8 зазначив, що оскільки його довіритель у 2013-2014 роках працював менше року на посаді заступника управління організації митного контролю та оформлення департаменту митної справи, яка не має статусу самостійного структурного підрозділу, твердження позивача про те, що ОСОБА_8 підпадає під критерії, встановлені Законом України "Про очищення влади", є помилковим та не ґрунтується на положеннях нормативно-правових актів. З огляду на вказане, представники Університету та в.о. ректора просили у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Із матеріалів справи, зокрема, особової справи ОСОБА_8, випливає, що наказом від 09.10.2014 №820-0 ОСОБА_8 з 10.10.2014 призначено на посаду директора Департаменту розвитку митної справи ДФС у порядку переведення (а.с.85-88 том 2).

29 грудня 2014 року ОСОБА_8 було подано заяву голові ДФС України про звільнення із займаної посади у зв'язку з переведенням на роботу до Національного університету Державної податкової служби України.

Наказом ДФС від 29.12.2014 №2195-0 ОСОБА_8 було звільнено з посади директора Департаменту розвитку митної справи ДФС України у зв'язку з переведенням його на роботу до Національного університету державної податкової служби України на підставі пункту 5 статті 36 КзПП України (а.с.88 том 2).

30 грудня 2014 року ДФС прийнято наказ №2198-0 "Про призначення ОСОБА_8.", яким призначено з 30.12.2014 виконуючим обов'язки ректора Університету доктора економічних наук, професора ОСОБА_8 до заміщення в установленому порядку вакантної посади ректора цього ж Університету.

Судом також встановлено, що 01.12.2014 ОСОБА_8 подав на ім'я Голови ДФС заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади", в якій повідомив, що заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 даного Закону, не застосовуються щодо нього та надав згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо себе відповідно до вимог Закону.

3 грудня 2014 року ДФС листом за №8549/5/99-99-99-04-03-01-6 надіслало Міністерству юстиції України повідомлення про початок проходження перевірки, в якому, зокрема, зазначила і про початок перевірки щодо Директора Департаменту розвитку митної справи ДФС ОСОБА_8

Крім того, 03.12.2014 ДФС направила запити про проведення перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" до відповідних органів державної влади, а саме: Міністерства внутрішніх справ України (вих. №8555/5/99-99-04-03-01-16), Державної судової адміністрації (вих. №8554/5/99-99-04-03-01-16), Генеральної прокуратури (вих. №8556/5/99-99-04-03-01-16), ДПІ у Святошинському районі ГУДФС у м. Києві, Міністерства юстиції України (вих. №8560/5/99-99-04-03-01-16), Служби безпеки України (вих. №8561/5/99-99-04-03-01-16) (а.с.2-31 том 3).

Під час судового розгляду справи представник ДФС повідомив, що станом на 11.06.2015 до ДФС надійшли відповіді від Служби безпеки України, Державної судової адміністрації, Генеральної прокуратури України та висновок ДПІ у Святошинському районі ГУДФС у м. Києві, згідно з якими обмежень не встановлено (а.с.126-138 том 2).

У подальшому, під час судового розгляду справи представник ДФС повідомив, що перевірка відносно ОСОБА_8 не завершена, оскільки станом на 14.09.2015 до ДФС не надійшла відповідь з Міністерства внутрішніх справ України.

Як це вже зазначалось, в обґрунтування позовних вимог позивач стверджував про те, що Державна фіскальна служба України не дотрималась вимог Закону України "Про очищення влади" в частині здійснення заходів з очищення влади (люстрація) та проведення відповідної перевірки стосовно ОСОБА_8 і, внаслідок чого його було незаконно призначено на посаду виконуючим обов'язків ректора Національного університету державної податкової служби України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з такого.

Стаття 55 Конституції України, встановлюючи судовий захист прав і свобод людини і громадянина, гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Метою правосуддя в силу статей 55, 124 Конституції України, статті 6 Закону України від 07.02.2002 №3018-III "Про судоустрій України", є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб.

В силу статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на судовий захист реалізується фізичними та юридичними особами шляхом звернення до адміністративного суду у передбачених законом процесуальних формах, зокрема, шляхом пред'явлення адміністративного позову через суд до зобов'язаної особи (право на позов).

У свою чергу захист права досягається шляхом застосування судом визначених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких здійснюється відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав особи, компенсація втрат, викликаних правопорушенням, а також вплив на правопорушника з метою припинення або попередження правопорушення.

З наведеного випливає, що право на позов здійснюється особами лише з приводу такого правовідношення, в якому володілець права на позов та його супротивник перебувають в якості суб'єктів, а їх відносини є приводом для судового процесу. Звертатися до суду з позовом можливо лише для захисту такого права, яке за твердженням позивача, належить йому, або визнання такого юридичного стану, в якому позивач, за його твердженням, є безпосередньо заінтересованим.

Позов є нерозривно пов'язаним з наявністю у позивача юридичного інтересу щодо власних прав та обов'язків, а наявність останнього - обумовлює можливість винесення судом рішення по суті справи на користь позивача (правова вигода від судового рішення).

Отже, з самого поняття правової вигоди від судового рішення випливає, що юридичний інтерес у позивача відсутній в усіх випадках, коли така вигода не може бути досягнута, зокрема, якщо предметом спору є теоретичний інтерес про право або якщо рішення нездатне позитивно відобразитись на правовій сфері позивача, як, наприклад, за відсутності правовідносин між позивачем і відповідачем, відсутності у позивача суб'єктивного права, про яке він стверджував у позові тощо.

Нормативно зміст цього висновку можна розкрити такими виразами, як "не можна пред'являти позови по чужим правовідносинам", або "неприпустимо звертатися до суду зі спорами, що не мають практичного правового характеру" тощо.

Юридичний інтерес у судовому процесі уявляє ту правову вигоду, яку може принести позивачу судове рішення, а саме - укріплення прав позивача шляхом їх авторитетного підтвердження судом, в силу чого вони набувають ознак безспірності.

З точки зору теорії процесуального права наявність у позивача юридичного інтересу є однією з абсолютних умов виникнення і розвитку судового процесу. І навпаки, відсутність інтересу - має наслідком припинення процесу із знищуваною силою (відмова у відкриття або закриття провадження у справі) негайно, як тільки з'ясовується ця обставина.

Таким чином, відсутність у позивача юридичного інтересу, відсутність в нього права на позов у матеріально-правовому значенні має наслідком відмову в задоволенні позову.

З огляду на вищевказане, у спірних відносинах підлягає встановленню факт, чи мало місце порушення прав позивача з боку Державної фіскальної служби України в частині здійснення заходів з очищення влади (люстрація) та проведення відповідної перевірки згідно вимог Закону України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_8, який на час звернення до суду обіймав посаду в.о. ректора Національного університету державної податкової служби України.

Під час судового розгляду справи позивач пояснив, що пов'язує порушення свого права саме з фактом незаконного призначення ОСОБА_8 на посаду виконувача обов'язків ректора Національного університету державної податкової служби України.

Проте, суд звертає увагу, що питання законності призначення ОСОБА_8 на посаду виконувача обов'язків ректора Національного університету державної податкової служби України згідно з наказом від 30.12.2014 №2198-0 та дій ДФС і МОН, вчинених у процесі організації виборів ректора Університету, були предметом розгляду в адміністративній справі №810/1552/15 за позовом ОСОБА_1

За результатами розгляду справи №810/1552/15, суд дійшов висновку про протиправність дій ДФС щодо призначення в.о. ректора Університету ОСОБА_8 на вакантну виборну посаду без дотримання процедури обрання керівника вищого учбового закладу, передбаченою статтею 42 Закону України "Про вищу освіту", та захистив порушене право позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 30.12.2014 №2198-о "Про призначення ОСОБА_8."

Щодо бездіяльності Державної фіскальної служби, яка виявилась у незастосуванні до ОСОБА_8 положень Закону України "Про очищення влади", суд дійшов висновку, що факт порушення прав позивача відсутній, оскільки рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади по застосуванню положень Закону України "Про очищення влади" є адміністративними актами індивідуальної дії, які стосуються виключно осіб, до яких застосовуються положення цього Закону.

Щодо захисту публічного інтересу, який полягає у забезпеченості застосування Закону України "Про очищення влади" до усіх осіб, на яких поширюються його положення, суд зазначає, що органом уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України, а також відповідні органи державної влади, зокрема, Державна фіскальна служба, які й зобов'язані застосовувати цей закон.

У даному випадку судом встановлено, що перевірка щодо ОСОБА_8 не завершена, а тому МЮУ та ДФС не позбавлені права завершити відповідну перевірку та надати відповідні висновки, як того вимагають положення чинного законодавства.

Підсумовуючи вищенаведене, суд звертає увагу, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд вкотре зазначає, що задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. Оскільки судом не встановлено факту порушення права позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Басай О.В.

Суддя Волков А.С.

Суддя Скрипка І.М.