Справа № 2а-3309/2010
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 р.Справа № 2а-3309/2010
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області на постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.12.2010р. по справі № 2а-3309/2010

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

11.11.2010 року позивач - ОСОБА_1 - звернувся до суду з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області у неправильному нарахуванні та невиплаті йому, як "Дитині війни" щомісячної державної соціальної допомоги за період з 01.11.2007 року по 30.11.2010 року;

- зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати та виплатити на його користь недоплачену, як "Дитині війни", щомісячну державну соціальну допомогу з 01.11.2007 року по 30.11.2010 року в сумі 4548, 20 грн.;

- зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Сумській області надати довідку фактично виплаченої йому щомісячної державної соціальної допомоги, як "Дитині війни" за 2007-2010 роки, вказавши який розмір допомоги належав за вказаний період помісячно.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17.11.2010 року визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду поважними.

Постановою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.12.2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо неправильного нарахування та невиплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії за період з 01.11.2007 року по 31.12.2007 року, за період з 22.05.2008 року по 30.11.2010 року.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01.11.2007 року по 31.12.2007 року, за період з 22.05.2008 року по 30.11.2010 року, з урахуванням виплаченої суми підвищення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має статус "дитина війни", що підтверджується копією посвідчення. (а.с. 6).

Не погодившись з розміром отриманого підвищення до пенсії, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, надавши перевагу ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" над постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. за № 530 "Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян", як нормативно-правовому акту, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

У 2010 році Законом № 2453-VI до Кодексу адміністративного судочинства України були внесені зміни, і на час звернення з позовом до суду частини друга і третя статті 99 цього Кодексу мали такий зміст: " 2. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень. 3. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів".

Аналіз наведених вище редакцій частин другої і третьої статті 99 КАС дає підстави для висновку, що ці норми права застосовуються до публічно-правових відносин, оскільки право на застосування встановлених іншими законами строків, відмінних від визначених у частині другій статті 99 КАС, стосується звернень до суб'єкта владних повноважень, тобто, публічно-правових відносин.

Наслідки пропуску цих строків встановлені статтею 100 КАС (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2453-VI), відповідно до якої "адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи".

Така редакція цієї статті характеризує її як норму процесуального права.

До 30.07.2010 року для звернення до суду з позовом було встановлено один рік та позивач не був обізнаний про його скорочення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.99 КАС України, яка діяла до 30.07.2010 року, виходячи з принципу юридичної визначеності та на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2006 року по справі "Мельник проти України" (заява №23436/03).

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду, річний строк на звернення до суду з позовом та період за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 12.11.2009 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 01.11.2007 року по 31.12.2007 року, за період з 22.05.2008 року по 11.11.2009 року підлягає скасуванню, із залишенням позовну в цій частині без розгляду.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 12.11.2009 року по 30.11.2010 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" дію ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не зупинено, що зумовлює наявність у відповідача обов'язку забезпечення виплати позивачу пенсії з врахуванням її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Отже, нарахування та виплата у 2009-2010 роках дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Виходячи з системного аналізу ч.2 ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та приписів ч.4 ст.9 КАС України, відповідач у 2009-2010 роках не мав підстав застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 28.05.2008р. за № 530 та був зобов'язаний діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", який має вищу юридичну силу ніж зазначена постанова, нараховувати та здійснювати позивачу доплату до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтоване застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", колегія суддів зазначає наступне.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеної доплати до пенсії, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов'язань, які встановлені ст.46 Конституції України та зазначеною нормою Закону.

Колегія суддів також відхиляє доводи відповідача щодо не визначеності на законодавчому рівні питання відносно органу, на який покладено обов'язок по виплаті підвищення до пенсії особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє відповідно Положення "Про Пенсійний фонд України" і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" рішення про призначення та перерахунок пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" покладено саме на управління пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу, як дитині війни доплати до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів. Між тим, відповідач не вчинив дій щодо нарахування доплати до пенсії позивачу та виплати вказаних сум у розмірі, встановленому ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач, як дитина війни, має право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 12.11.2009 року по 30.11.2010 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 12.11.2009 року по 30.11.2010 року є законним та обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 183-2, 195, п. 4 ч. 1 ст. 198, 200, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити частково.

Постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.12.2010 року по справі № 2а-3309/2010 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з з 01.11.2007 року по 31.12.2007 року, за період з 22.05.2008 року по 11.11.2009 року, залишити адміністративний позов в цій частині без розгляду.

В іншій частині постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16.12.2010 року по справі № 2а-3309/2010 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.