Справа № 2а-12710/11/2670
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2011-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

08 вересня 2011 року № 2а-12710/11/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шейко Т.І., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1
до Вищий адміністративний суд України
про визнання протиправним п. 6 постанови № 2 Пленуму Вищого адміністративного суду м. Києва від 06.03.2008 року
встановила:

Позивачка звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовом до Відповідача, в якому просила визнати п. 6 постанови № 2 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року в частині «порушення правил предметної підсудності є підставою для скасування…»при тому, що «недотримання правил територіальної підсудності не може мати наслідки скасування…»не чинним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивачка посилається на те, що оскаржувана постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України містить явні порушення прямих вказівок Конституції України

Однак, розглянувши позовну заяву, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з огляду на наступне.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

Пунктом першим частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено юрисдикцію адміністративних судів, яка поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Так, предметом позову є п. 6 постанови № 2 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року, з яким позивач не погоджується, вважаючи його таким, що не відповідає Конституції України та суперечить ст. 22 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягає визнанню незаконним.

Разом з тим, акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязків характер для субєктів цих відносин.

Таким чином, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обовязків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Особливою відмінністю правового акту від інших управлінських актів є наявність у ньому змісту управління певної особи шляхом встановлення прав і обовязків для інших субєктів.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто - індивідуальні.

Нормативний акт це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обовязки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як субєкта владних повноважень уповноваженого управляти поведінкою іншого субєкта і відповідно інший субєкт зобовязаний виконувати його вимоги.

На момент винесення оскаржуваної постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України повноваження останнього визначались Законом України «Про судоустрій України»від 07 лютого 2002 року №3018-III (в редакції від 22 травня 2008 року).

Так, відповідно до положень Закону України «Про судоустрій України», Пленум Вищого адміністративного суду України, надає методичну допомогу судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції України та законів у судовій практиці на основі її узагальнення та аналізу судової статистики; дає спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційні роз'яснення з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової юрисдикції.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. З означеною нормою Конституції узгоджується стаття 38 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 07 липня 2010 року №2453-VI, якою, зокрема, визначено напрямок діяльності суддів в питаннях здійснення правосуддя.

Таким чином, розяснення Пленуму Вищого адміністративного суду України мають рекомендаційний характер щодо застосування судами законодавства при здійсненні ними правосуддя і не можуть породжувати прав та обовязків для учасників процесу.

Зі змісту частини другої статті 124 Конституції України вбачається, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже, суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин, а відсутність відповідних правовідносин виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Відтак, не підлягають розгляду справи у тому разі, якщо заявлені позивачем вимоги не випливають із певних правовідносин, а отже, не підпадають під судову юрисдикцію.

З огляду на зазначене та враховуючи, що оскаржуване розяснення Пленуму Вищого адміністративного суду України не може вважатися рішенням, дією чи бездіяльністю, які породжують, змінюють або припиняють права та обовязки у сфері публічно-правових відносин, а також - не породжує певних правових наслідків та не має обовязкового характеру для позивача, суд вважає, що обраний Позивачкою спосіб захисту права не відповідає його змісту та не підлягає розгляду в суді.

Водночас, Позивачці необхідно звернути увагу на вимоги пункту першого частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, яким передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється, зокрема, на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України. Отже, позовні вимоги щодо визнання неконституційними (…антиконституційними…) положень актів не можуть бути предметом розгляду в адміністративних судах.

На підставі наведеного, керуючись статтями 17, 109, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя Окружного адміністративного суду міста Києва, -

ухвалила:

1.Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2.Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі з позовними матеріалами направити позивачу.

Ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву в порядку, визначеному ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко