Справа № 808/5961/14, ДО/808/55/11
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №ДО/808/55/11

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2015 року

справа № 808/5961/14 №ДО/808/55/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі № 808/5961/14 №ДО/808/55/11 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські системи кабельних трас" до Державної податкової інспекції у м.Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Не погодившись з вищевказаною постановою відповідач подав апеляційну скаргу, мотивуючи тим, що судом першої інстанції під час винесення судового рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, та просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

З 21.07.2014 по 25.07.2014 фахівцями ДПІ у м. Краматорську ГУ Міндоходів у Донецькій області проведено документальну позапланову перевірку ТОВ “Українські системи кабельних трас” з питань дотримання вимог податкового законодавства при формуванні податкового кредиту та податкових зобов’язань по деклараціях з ПДВ за лютий 2014 року по взаємовідносинам з ТОВ “Доміне” та з питання відображення у бухгалтерському обліку підприємства придбання та оприбуткування ТМЦ, отриманих від ТОВ “Доміне”.

За результатами перевірки 01.08.2014 складено Акт перевірки №592/22-01-33529062 в якому зазначено, що документальною позаплановою перевіркою встановлено порушення пп.14.1.181 п.14.1 ст. 14, п.198.2, п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України та встановлено відсутність факту реального вчинення господарських операцій та відсутність первинних документів, порушено п.44.1 ст.44, п.198.6, п. 198.3, п.198.2, п.198.1 ст.198, п.200.1 ст. 200 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755- VI із змінами та доповненнями, завищено суму податкового кредиту на суму ПДВ 8 128 800 грн., в тому числі за січень 2014р.-3288265 грн., за лютий 2014р. – 4840535 грн.

Не погоджуючись з вище вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку.

Вирішуючи спір у справі та задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено обставини встановлені в акті перевірки, докази позивача не спростовані, тому з огляду на викладене, суд вважає, що висновки податкового органу, викладені в акті перевірки №592/22-01-33529062 від 01.08.2014 про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю “Українські системи кабельних трас” пп.14.1.181 п.14.1 ст. 14, п.198.2, п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України є помилковими та спростовуються дослідженими під час розгляду справи доказами.

Судова колегія апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції та заначає наступне.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За правилами вказаної статті право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України).

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В п.198.6 ст.198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п.п.200.1, 200.2, 200.3 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов’язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від’ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу — зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Посилаючись на п.п.201.1, 201.4, 201.6, 201.8, 201.10 ст.201 ПКУ ст.201 Податкового кодексу України, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що податкова накладна є документом, який підтверджує фактичну сплату покупцем податку на додану вартість у ціні товару, та надає право на формування податкового кредиту платника податків-покупця. І лише придбання товарів (послуг, робіт), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податку, відсутність податкової накладної та складання податкової накладної особою, що не зареєстрована як платник ПДВ, позбавляють платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат.

Суд першої інстанції застосувавши норми ст.1,2, 3, ч.1 ст. 9 Закону України № 996-ІV від 16.07.1999 “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 996-ІV), п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), правильно та обґрунтовано дійшов висновку, що для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Матеріалами справи встановлено, що позивач мав господарські правовідносини з ТОВ “ДОМІНЕ”, оформлені Договорами: від 04.03.2013 №18, за умовами якого ТОВ “ДОМІНЕ” продає, а ТОВ “Українські системи кабельних трас” купує металопрокат, в номенклатурі, кількості та по цінам, зазначеним у специфікаціях, які є невід’ємною частиною цього договору. Поставка товару здійснюється транспортом Продавця (ТОВ “ДОМІНЕ”) (том 1 а.с.66); від 07.06.2013 №22, за умовами якого ТОВ “ДОМІНЕ” продає, а ТОВ “Українські системи кабельних трас” купує металопрокат, в номенклатурі, кількості та по цінам, зазначеним у специфікаціях, які є невід’ємною частиною цього договору.

На підтвердження реальності господарських операцій проведених відповідно до вищезазначених договорів, позивачем надані документи: договори на поставку виробленої продукції, відомості виробництва по партіям придбаного товару, попередні калькуляції, рух документів по калькуляціям, договірні листи, видаткові накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, які досліджені судом.

Надані первинні бухгалтерські документи по формі та за змістом відповідають вимогам Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність” та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та підтверджують факт придбання послуг у контрагента.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів неможливості здійснення реальності операцій між позивачем та його прямим контрагентом - ТОВ “ДОМІНЕ”.

Окрім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що Податковий кодекс України для платників податків не передбачає а ні обов'язок, а ні право вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей достовірності його державної реєстрації як СПД, реєстрації платником податків, “податкових взаємовідносин” з бюджетом, ведення податкового обліку, подання декларацій, тощо, а вказані ж в Акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано доказів, а так само не було встановлено у судовому засіданні фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та ТОВ “ДОМІНЕ” правочинів.

Таким чином, головною підставою вважати правочин нікчемним являється її недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені.

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, обґрунтовано, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління Міндоходів у Донецькій області - без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року – залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов