Справа № 826/8331/15
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8331/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

07 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Старової Н.Е.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог: Управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №320-15 від 23.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.07.2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Узбекистан, 29.04.2010 року легально прибув до України повітряним сполученням. Згідно наданих пояснень, залишив країну своєї громадянської належності з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення дій протиправного характеру.

В Узбекистані був членом організації «ІНФОРМАЦІЯ_1», у зв'язку з тим, що вказаний рух був заборонений в Узбекистані, зазнав переслідувань з боку правоохоронних органів Узбекистану.

За інформацією з відкритих джерел вбачається, що ідеологія руху «ІНФОРМАЦІЯ_1» відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь-яких інших форм віросповідання. Активісти вказаної структури проводять активну роботу з підбору, вивчення та виховання потенційних кадрів для ісламських терористичних угрупувань, в першу чергу, пакистанських «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3», які здійснюють «кадрове укомплектування» переважно за рахунок прихильників «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Також, за інформацією Аналітичного агентства США «Стратфор» «…Організація ІНФОРМАЦІЯ_1 також де факто слугує посередником для ісламістських екстремістів і таких угрупувань як Аль-Каїда для вербовки ними нових членів. Особливо важливим є те, що новобранці ІНФОРМАЦІЯ_1 насправді перетинаються зі світом радикального ісламізму, коли вони приїжджають до Пакистану для проходження свого початкового тренування».

Слід зазначити, що «ІНФОРМАЦІЯ_1» визнана екстремістською організацією та заборонена та території Російської Федерації, Киргизстану, Таджикистану, Узбекистану.

За інформацією Управління карного розшуку ГУ МВС в АР Крим позивач знаходиться в розшуку за скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.244-2 КК Республіки Узбекистан (створення, керівництво, участь в релігійних екстремістських, сепаратистських фундаменталістських або інших заборонених організаціях).

Згідно приписів пп.«b» п.«F» ст.1 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої приєдналась України відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців», положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

З урахуванням вищевикладеного, та доказів, відповідно до яких є серйозні підстави вважати, що позивач на території свого походження вчинив тяжкий злочин до перетину державного кордону України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком, що Державною міграційною службою України правомірно відмовлено у задоволенні скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим від 29.10.2012 року.

Як видно з матеріалів справи, позивач у 2012 році звертався до Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, суб'єктом владних повноважень було відмовлено в задоволенні поданої заяви, що оскаржувалось в судовому порядку, але було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Повторно звертаючись до органів міграційної служби в квітні 2014 року позивач нових або додаткових обставин щодо причин залишення країни походження не навів.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, 21.07.2014 року Управлінням ДМС України в Київській області підготовлено висновок із рекомендацією відмовити іноземцю у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого рішенням Державної міграційної служби України від №320-15 від 23.04.2015 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень п.1 ч.1 ст.1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»№3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої особою, що просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суб'єкт владних повноважень має право звертатися із запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, центральний орган виконавчої влади, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як видно з матеріалів справи, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно висновку Управління ДМС України в Київській області, приводом виїзду з країни постійного проживання є кримінальне переслідування за вчинення злочину на території Узбекистану, та що було належно оцінено судом першої інстанції, як підстава для відмови у визнанні біженцем.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до органу міграційної служби з метою отримання документів, які б давали підстави законного перебування на території України. Під час проведених з шукачем притулку співбесід, останній повідомив органам міграційної служби про мету приїзду до України: «В Україні працював брат, декілька разів приїжджав на заробітки, розповідав що тут добре жити і можна заробити грошей». Підставою для звернення до міграційної служби позивач визначив наступну: «Хочу узаконити своє перебування на Україні». (Протокол співбесіди від 10.04.2014).

Відтак, висновок Управління ДМС України в Київській області щодо відсутності підстав для визнання позивача біженцем відповідає вимогам закону та нормам міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що рішення відповідача №320-15 від 23.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним. Відповідно, позовні вимоги є необґрунтованими та правомірно залишені без задоволення судом першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.71 КАС України надав до суду належні докази правомірності своїх дій, та обґрунтував свою правову позицію у встановленому порядку.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 10.07.2015 року, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.07.2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.