Справа № 813/2480/15
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року № 813/2480/15

о 12 год., 57 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі, головуючий суддя Гавдик З.В., судді Тертичний В.Г., Хома О.П., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/2480/15 за адміністративним

позовом Громадянина Судану - ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2.,
до Державної міграційної служби України, представник - Клапчук Р.Я. Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, представник - Клапчук Р.Я. перекладач - Градюк І.О.
про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним адміністративним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, побоюючись переслідувань у країні громадянської належності/походження, звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Спірне рішення відповідача про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку позивача, не містить причин відмови. Позивач при зверненні до відповідача вказав, що він не може повернутись до Судану через загрозу переслідувань його з політичних мотивів та у зв'язку із його національністю, а також через ситуацію загально розповсюдженого насилля у Дарфур, геноцид африканського населення регіону. Повідомлення відповідача не відповідає вимогам ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в наслідок чого позивач не обізнаний із причинами та підставами відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідачем не враховано ситуацію в країні походження позивача, не враховано об'єктивну сторону побоювань позивача, яка підтверджується інформацією опублікованою на сайті Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, відповідач мав можливість встановити реальність побоювань позивача, однак надав поверхневу та упереджену оцінку обставинам, які мають значення для визнання позивача біженцем. Особа позивача відповідає умовам для визнання його біженцем, відповідно спірне рішення прийняте відповідачем є необґрунтованим та не законним.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду додаткові пояснення та докази, просили позов задоволити повністю.

Відповідачі проти позову заперечили. Зазначили, що під час процедури оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно позивача з'ясовано наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., народився у м. Шангіл Тобая (Shangil Tobaya), що в 60 км на південь від м. Ель-Фашер - столиці адміністративного центру штату Північний Дарфур, є громадянином Республіки Судан, за національністю - араб, за релігійними переконаннями - мусульманин-суніт, освіта - незакінчена вища, за сімейним станом - неодружений, за етнічною приналежністю - загава. Рідна мова - арабська, розмовляє та читає англійською мовою.

За результатами розгляду особової справи заявника, проведених співбесід (протоколи від 20.01.2015 та від 10.03.2015), встановлено, що громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з підстав, що позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій, не приймав участь у демонстраціях проти президента та уряду Республіки Судан. До виїзду із Судану у листопаді 2014 р. він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. Позивач не повідомляє про ризик застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у разі повернення у країну походження. Позивач не перебуває у внутрішньодержавному або міжнародному розшуку. Фактів, які б могли свідчити про загрозу життю, безпеці чи свободі не виявлено. Проблема з працевлаштуванням не може слугувати підставою для надання міжнародного захисту, а береться до уваги лише в комплексі разом з іншими проявами переслідування чи дискримінації.

Позивач протягом 1997-2002 років навчався у Фінансовому коледжі у м. Хартум, який закінчив та отримав диплом бакалавра зі спеціальністю у сфері фінансів, що вказує на те, що в праві на освіту його ніхто не обмежував.

За словами позивача, він прямував у Росію з метою працевлаштування, що свідчить про бажання покращити свої соціально-економічні умови життя та дає право кваліфікувати його як економічного мігранта, а не як особу, котра шукає притулку та прагне врятуватися від переслідування або загрози життю, безпеці чи свободі. До виїзду із країни походження позивач упродовж проживав на безпечній території підконтрольній владі країни, у безпечному місці, яке неохоплене збройним конфліктом.

У разі повернення до Судану позивачу не буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», він не підпадає під перелік підстав для надання йому додаткового захисту.

В процесі підготовки висновку відповідачем досліджувались надані позивачем докази та інформація по країні його походження, також було враховано Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини.

У зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також відсутністю обґрунтованих загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, 23 квітня 2015 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення №310-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Судан ОСОБА_1.

08.05.2015 року ГУ ДМС України у Львівській області надано позивачу повідомлення №49 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, надав суду додаткові пояснення та докази, просив суд в задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідачів, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

21.03.2015 року відповідачем затверджений висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.04.2015 року відповідачем прийнято рішення за № 310-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.05.2015 року відповідачем за № 49 повідомлено позивача про прийняте рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» із змінами і доповненнями в редакції чинній на момент спірних правовідносин, Кодексом адміністративного судочинства.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Згідно ст. 6 цього ж Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, відсутні.

Згідно ч. 5 ст. 10 цього ж Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 13 ст. 10 цього ж Закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Судом не враховуються обґрунтування позовних вимог позивача, оскільки при розгляді даної категорії справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення даної справи судом враховуються всі чотири підстави. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

За юридичною природою - суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, є громадянином Республіки Судан, ІНФОРМАЦІЯ_1, за релігійними переконаннями - мусульманин-суніт, за національністю - араб. Сімейний стан - неодружений, за етнічною приналежністю - загава, народився у м. Шангіл Тобая (Shangil Tobaya), що в 60 км на південь від м. Ель-Фашер - столиці адміністративного центру штату Північний Дарфур, та проживав там до 2005 року. З 2005 року по 2013 рік, у зв'язку з тим, що влада Судану дала угрупуванню «Джанджавід» зброю, змушений був проживати у таборі у м. Ньяса. В січні 2013 року через міжплемінні війни, боротьбу за владу у таборі, переїхав разом з сім'єю (батьки та 2 братів) у м. Хартум. З м. Хартум позивач та його родина переїхали у м. Умм Дурман/Омдурман (штат Хартум). Рідна мова заявника - арабська, розмовляє англійською. Освіта - неповна вища: у 1997 році поступив у Фінансовий коледж м. Хартум, який закінчив у 2002 році та отримав спеціальність у сфері фінансів (бакалаврат). Диплом про освіту позивача залишився у Судані.

Упродовж останніх 10 років позивач працював на будівництві. На сьогоднішній день в Україні - не працює. Проживає на кошти, які йому пересилає родина з Судану через різноманітних знайомих. Небажання шукати роботу мотивує незнанням мови.

В країні походження у позивача залишилися батько - ОСОБА_3, мама - ОСОБА_4, молодший брат - ОСОБА_5 та старший брат - ОСОБА_6.

Зі слів позивача, він покинув Судан 25 листопада 2014 року літаком Хартум - Стамбул - Москва. На момент виїзду із документів мав паспорт, в якому була вклеєна російська віза.

Позивача вказує, що ОСОБА_7 (особа яка зустріла позивача в Москві) порадив йому їхати в Україну, тому що в Україні набагато краща ситуація з правами людини, з роботою і тут допомагає ООН. 10 грудня 2014 року позивача разом з іншими іноземцями контрабандисти на машині (бус) повезли в Україну. Основною причиною, через яку позивач змушений був покинути Судан та шукати іншу безпечну країну, війна у Дарфурі, Західний Судан, яка розпочата ще у 2003 році, оскільки озброєні групи Джанджавід нападали та вбивали людей, в тому числі в селищі позивача Шангіл Тобая. Вони усе спалювали, вбивали та забирали продовольство людей (гроші, тварини), а також знищували магазини та ринки. Через це позивач і його родина втекли у м. Ньяла, де розташований табір для переселенців Кальма. Ситуація у таборі не була цілком безпечною, тому що там існував конфлікт між племенами. Позивач вирішив покинути Судан, щоб отримати захист та безпеку.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Висновками про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятими за результатами розгляду особової справи №2014LV0053 громадянина Республіки Судан ОСОБА_1, на підставі заяви-анкети, протоколів співбесід від 20 січня 2015 року та 10 березня 2015 року, листів-відповідей на запити до Управління Служби безпеки України у Львівській області, сектору Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України у Львівській області, ГУ (У) ДМС України в областях та м. Києві, інформації по країні походження об'єктивно встановлено:

У публікації «Дарфур: історія конфлікту», розміщеній 18 лютого 2015 року на порталі ua.euronews.com, зазначається про те, що протиріччя між темношкірими африканцями та арабськими племенами у Дарфурі має довгу історію, яка врешті закінчилася збройною конфронтацією за участі армії держави, бойовиків, які підтримували владу, та угрупованнями повстанців.

За даними Міністерства закордонних справ України, «останнім часом безпекова ситуація в Республіці Судан характеризується як нестабільна. Це обумовлено недавніми акціями протесту та масовими заворушеннями, які відбулися на території усієї країни після прийняття Урядом країни рішення про скасування державних субсидій на моторне та інше паливо і підвищення удвічі роздрібних цін на пальне.

Крім того, на півдні Судану мають місце постійні прикордонні конфлікти із Південним Суданом та деякими місцевими племенами за розподіл територіальних зон впливу. У зв'язку з цим, Посольство наполегливо рекомендує громадянам України утримуватися від поїздок до південної частини Республіки Судан без надзвичайної необхідності».

За інформацією Бюро з консульських справ Державного Департаменту США, «в регіоні Дарфуру на заході Судану і в штатах Південний Кордофан та Блакитний Ніл триває конфлікт за участю декількох сторін. Насильство в Південному Судані перешкоджає наземним подорожам уздовж південного кордону Судану. Транспортні мережі та інші форми інфраструктури перебувають у незадовільному стані та не відповідають західним стандартам. Навіть там, де є доступ до води і електричних послуг, часто виникають перебої з їх подачею».

Із вищенаведеного випливає, що збройний конфлікт у Дарфурі (Судан) є локалізованим та не поширюється на всю територію країни. В цілому ситуацію в країні можна описати як нестабільну, хоча це більше обумовлено недавніми акціями протесту та масовими заворушеннями, які відбулися на території усієї країни після прийняття урядом країни рішення про скасування державних субсидій на моторне та інше паливо і підвищення удвічі роздрібних цін на пальне.

Відповідно суд констатує, що зі слів позивача, такий покинув країну свого походження та громадянської приналежності Судан 25 листопада 2014 року через війну в Західному Судані (Дарфур), котра розпочалася у 2003 році, та діяльність провладного збройного угрупування «Джанджавід», чиї люди захоплюють міста, вбивають молодих чоловіків та спалюють будинки, щоб отримати контроль над ресурсами (гроші, земля, худоба, продовольство).

Однак позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій, не приймав участь у демонстраціях проти президента та уряду Республіки Судан. Позивач не навів фактів свого особистого переслідування в країні походження. До виїзду із Судану у листопаді 2014 року він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. З пояснень позивача, він прибув в Україну за порадою свого співвітчизника Салеха, який сказав йому, що в Україні «краще ставляться до біженців та тут він зможе отримати притулок. Також в Україні легше знайти роботу».

В судовому засіданні позивач змінив свої пояснення, та вказав, що за національністю він є африканець, і саме це є основним обґрунтування побоювання стати жертвою переслідувань, однак такі зміни обґрунтувань позивача судом оцінюються критично, оскільки у всіх документах, які є у справі позивач вказував свою національність - араб, що підтверджується підписами позивача. Будь-яких належних та допустимих доказів приналежності до африканської національності позивач не вказав і не надав.

Судом не встановлені будь-які факти того, що у разі повернення позивача (незалежно від національності) до Судану буде існувати загроза його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, яке заборонене п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», відтак позивач не підпадає під перелік підстав для надання йому додаткового захисту згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону.

Факт навчання позивача у Фінансовому коледжі у м. Хартум та отримання диплому бакалавра зі спеціальністю у сфері фінансів, також спростовує вищевказані побоювання позивача.

На момент виїзду та упродовж майже 2 років позивач проживав у безпечному місці, яке неохоплене збройним конфліктом, а тривалість проміжку часу починаючи з навчання (з 1997 року по 2002 рік), роботою на будові протягом 10 років, виїзд у Росію з метою працевлаштування, з метою покращити свої соціально-економічні умови життя до прибуття в Україну та часу звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Проблема з працевлаштуванням в країні громадянського походження позивача не є підставою для надання міжнародного захисту.

Таким чином, при перевірці об'єктивної та суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань судом не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними.

Об'єктивна сторона цілком обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за політичні погляди та соціальну активність позивача або застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання не знайшли свого підтвердження в суді.

Щодо підстави неправомірності прийнятого відповідачем рішення - відсутності викладення причин відмови, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа позивача разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно ст. 10 цього ж Закону, у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

В спірному рішенні зазначено, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що згідно абз. 4 ч. 1 ст. 6 цього ж Закону, відповідає характеристиці умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оформлення рішення проведено відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак правомірність спірних дії та рішення відповідача підтверджені належними та допустимими доказами, узгоджуються із вимогами законодавства, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог повністю, оскільки при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, враховано ситуацію щодо наявного дарфурського конфлікту в Судані та обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ст. ст. 49, 70, 71 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Таким чином, з врахуванням положень ст. 162 КАС України, позовні вимоги позивача про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії, задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 94 КАС України, судові витрати та витрати на правову допомогу покладають на позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 12.10.2015 року.

Головуючий суддя Гавдик З.В.

Суддя Тертичний В.Г.

Суддя Хома О.П.