Справа № 826/10374/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Пенсійного фонду України, в якому просив визнати бездіяльність відповідача щодо виконання Порядку подачі і оформлення документів для призначення пенсії у відповідності з рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 актом порушення його матеріальних прав, зобов'язати Пенсійний фонд України негайно внести і затвердити зміни до вказаного Порядку, які забезпечували б документальне виконання і реальну виплату пенсій усім українським пенсіонерам, які проживають за межами України, відповідно до вказаного рішення Конституційного Суду України, а також зобов'язати відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України (бажано за місцем проживання позивача перед виїздом з України) і надати йому вказівку прийняти у нього необхідні документи для призначення пенсії за віком, призначити і виплачувати йому в Ізраїль таку пенсію з 28 лютого 2011 року відповідно до Конституції та діючого пенсійного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

З таким висновком суду не можна не погодитись.

Колегією суддів установлено, що ОСОБА_2, проживаючи в Державі Ізраїль, на початку січня 2015 року звертався до Пенсійного фонду України із заявою, в якій просив внести та затвердити зміни до Порядку подання та оформлення документів на призначення пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, для оформлення й виплати пенсій пенсіонерам, що проживають за межами України, та, на підставі цих змін, визначити уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду і зобов'язати його прийняти документи та виплатити йому пенсію за межі України.

Листом від 14.01.2015 №60/М-11 відповідачем надано заявнику відповідь, згідно якої позивача повідомлено про те, що питанням призначення пенсії займається відповідний територіальний підрозділ до якого слід звернутися заявнику, і що виплата пенсії здійснюється в рамках території України, а також, що питання призначення пенсій громадянам України, які постійно проживають у Державі Ізраїль буде вирішуватися у разі прийняття Верховною Радою України проекту закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення.

З огляду на те, що його прохання, висловлені у зверненні, не були задоволені, та вважаючи порушеними свої права, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 6 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з частиною 3 статті 4 цього Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, а також організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону, він регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Крім того, цим Законом визначаються принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 цього Закону передбачалось, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Зазначені положення статей 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009.

Також, цим рішенням Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

З наведеного вбачається, що порядок та підстави призначення пенсії визначаються виключно законами, вносити зміни до яких має право виключно Верховна Рада України. Відтак, питання внесення змін до законодавчого порядку виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не належить до компетенції Пенсійного фонду України. Врегулювання Пенсійним фондом України цих питань власним рішенням суперечило би вищевикладеним конституційним засадам та пенсійному законодавству.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вказане рішення Конституційного Суду України стосується питання припинення та поновлення виплати раніше призначеної на території України пенсії, а не призначення такої.

Оскільки позивачу пенсія згідно законодавства України не призначалась і не виплачувалась, правовідносини, що виникли у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009, не стосуються позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо внесенні змін до Порядку подачі і оформлення документів для призначення пенсії у відповідності з рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 та про зобов'язання Пенсійного фонду України внести і затвердити до цього Порядку відповідні зміни.

Також, не підлягають до задоволення й вимоги позивача про визначення уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду України, надання йому вказівки прийняти у позивача документи для призначення пенсії за віком, призначити і виплачувати таку пенсію з 28 лютого 2011 року, з огляду на наступне.

Положеннями статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

- громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

- особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, Законом установлено, що право на отримання пенсію мають, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах.

Як стверджує позивач, у 1990 році він виїхав за територіальні межі сучасної України, і з того часу в Україні не проживає.

Відповідно до Закону України «Про громадянство» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

З урахуванням року виїзду позивача до Держави Ізраїль на постійне місце проживання, колегія суддів не вбачає доказів набуття ним статусу громадянина України. Відтак, позивачем не доведено право на пенсію за законодавством України.

За таких обставин, судовою колегією не встановлено порушеного права чи інтересу позивача, за захистом якого він звернувся у суд, а тому підстави для задоволення його вимог, що стосуються призначення й виплати пенсії, відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України не підлягають задоволенню в цілому.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М.

Пилипенко О.Є.