Справа № 822/277/15
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/277/15

Головуючий у 1-й інстанції: Лабань Г.В.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

08 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Тарасенко А.М.,

Представників позивача: Григорчука С.А., Сосни О.М.

Представника відповідача: Прядуна Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог -військова частина НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути кошти заподіянні кримінальним правопорушенням, у розмірі 338399,14 грн.

Відповідно до постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року адміністративний позов задовольнити частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України збитки, заподіяні кримінальним правопорушенням, у розмірі 88398 (вісімдесят вісім гривень триста дев`яносто вісім) гривень 64 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити .

В судовому засіданні представник відповідача повністю підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представники позивача проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, однак надали суду заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення сторін , перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, звертаючись до суду першої інстанції та на аргументацію позовних вимог, позивач вказав на те, що 25 червня 2013 року ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.425 КК України, на підставі п. в ст.ст. 1, 6 Закону України Про амністію у 2011 році.

28 січня 2014 року рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 березня 2014 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено.

1 жовтня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено касаційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України та скасовано рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2014 року, а також ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 березня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, яка в подальшому 18 грудня 2014 року закрита внаслідок підсудності спору адміністративному суду.

При цьому ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 18 травня 2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Старокостянтинівського районного суду від 18 грудня 2014 року залишено без змін.

Факт спричинення збитків державі в особі Міністерства оборони України та зокрема, військової частини НОМЕР_1 , в повному обсязі знайшов своє підтвердження під час досудового та судового розгляду кримінальної справи.

В обґрунтування вимог вказує, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника обліково-операційного відділу, та як особа, відповідальна за своєчасне і правильне оформлення облікових документів з приймання та видачі автомобільного майна, під час видачі автомобільного майна військовій частині НОМЕР_2 недбало поставився до військової служби. Під час видачі майна не перевірив особу яка надала доручення на отримання товаро - матеріальних цінностей, і дав вказівку підлеглим йому технікам з обліку оформити наряди № 325, 326, 327 для видачі автомобільного майна. На підставі вказаних нарядів невідома особа 27 жовтня 2009 року отримала майно на суму 107 262 грн.15 коп., чим завдано істотної шкоди Міністерству оборони України.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 червня 2013 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 425 КК України, на підставі п"в" ст.1, ст.6 закону України " Про амністію у 2011 році" . Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито. Збиток відповідачем не відшкодовано, а відтак, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача шкоду заподіяну державі у кратному співвідношенні з урахуванням податку на додану вартість, що становить 338339,14 грн.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача про те, що він не повинен нести матеріальну відповідальність, оскільки виконував накази командира військової частини, спростовані рішенням по кримінальній справі (ухвала по справі №683/1785/13-к про закриття кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 на підставі ЗУ "Про амністію"), що набрало законної сили і є обов`язковим для суду при розгляді вимог про відшкодування шкоди .

Судова колегія апеляційної інстанції повністю погоджується з даним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку публічно - правовому спору в межах апеляційної скарги, зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року, до обов`язків військовослужбовця належать зокрема, додержання Конституції та Законів України, сумлінне і чесне виконання військового обов`язку, збереження державного майна; виконання обов`язків, що визначають обсяг завдань, доручених за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Вимоги ст.ст. 58,59 цього статуту також покладають відповідальність кожного командира за стан і збереження матеріальних засобів підрозділу, зобов`язують організовувати роботу зі збереження та належної видачі майна, встановлення внутрішнього порядку, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України.

Власне, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що нібито вину ОСОБА_1 у заподіянні шкоди державі не доведено, ухвала про закриття кримінального провадження не має преюдиційного значення, а тому просить скасувати зазначене вище судове рішення, однак такі твердження апелянта спростовуються матеріалами справи (в тому числі й кримінального провадження) та не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, відповідач по справі, будучи військовою службовою особою у відповідності до п.п. 45, 46 Керівництва по роботі автомобільних складів і баз радянської армії і військово-морського флоту, п.п. 17, 59 Керівництва з обліку озброєння, техніки, майна та інших матеріальних засобів у Збройних Силах України (частина 2 «Облік на складах, базах і арсеналах об`єднань і центрального підпорядкування»), затвердженого наказом Міністра оборони від 18.10.1979 №260 був: відповідальним за своєчасне і правильне приймання майна, правильність і своєчасність оформлення облікових документів з приймання і видачі автомобільного майна, підготовку майна до відвантаження і законності видачі його вантажоотримувачам; відповідальним за виконанням нарядів вищестоячого органу військового управління, перевірку, оформлення документів тощо; безпосереднім начальником для особового складу очолюваного ним відділу.

Аналогічні положення щодо обов`язків ОСОБА_1 зазначені у Положенні про 4223 Центру забезпечення автомобільною технікою та майном .

Як встановлено з матеріалів справи, всупереч зазначеним вимогам нормативно-правових актів та інструкцій ОСОБА_1 підписав наряди № 325, 326, 327 від 26.10.2009, які дозволяли отримання та вивіз зі складів автомобільного майна за межі військової частини невстановленій особі. При оформленні документів на видачу майна не перевірив особу отримувача, не контролював правильність і законність видачі майна, що призвело до його вивезення з території частини в невідомому напрямку і відповідно з вибуття із володіння держави, що було встановлено під час розслідування кримінального провадження № 0000004, яке закрито за нереабілітуючих обставин, більше того, відповідна ухвала ОСОБА_1 не оскаржувалась.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, судова колегія зазначає, що враховуючи встановлене недбале ставлення до виконання службових обов`язків з боку відповідача по справі, що призвело до нанесення шкоди державі через втрату державного майна та відповідно неможливості його повернення судом обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин вимоги Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року (п.п. 2, 13, 14) (далі - Положення), та постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1995 року № 880 «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами в кратному співвідношенні до його вартості».

Що стосується твердження апелянта про те, що в розрахунку розміру збитків безпідставно включено податок на додану вартість спростовується п. 16 Положення, відповідно до якого розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, оскільки при закупівлі майна та закріплення його в подальшому за військовими частинами МО України сплачує за нього кошти з урахуванням встановлених чинним законодавством податків і зборів.

Щодо твердження апелянта на рахунок незастосування судом строків позовної давності, судова колегія зазначає, що як встановлено з матеріалів справи та підтвердилось при апеляційному розгляді, прокурором подано клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яке було розглянуто судом 19.02.2015 та поновлено вказаний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом п`яти днів.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О.

Загороднюк А.Г.