Справа № 826/6186/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6186/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

08 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі Ткачук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ірану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року Громадянина Ірану ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 04.02.2015 року № 60-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Громадянина Ірану ОСОБА_3 біженцем, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2015 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою Постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2015 року та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин Ірану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - перс, за віросповіданням - християнин-протистант.

Варто також зауважити, що позивач до Міграційної служби вперше звернувся 15.04.2013 року. Окружним адміністративним судом м. Києва позивачу було відмовлено у задоволенні позову повністю, Київським апеляційним судом апеляційна скарга позивача була частково задоволена, було скасовано рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31 березня 2014 року, та прийнято нову станову, якою позовні вимоги позивача були задоволенні частково: визнано протиправним та скасувано рішення ДМС України № 534-13 від 13 вересня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або, особою, яка потребує міткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву від 15 квітня 2013 року ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В результаті повторної перевірки, з матеріалів, наданих відповідачем вбачається, що позивач прибув до України 22.08.2010 у продовж всього часу, майже трьох років перебування у місті Києві заявник не звертався до Міграційної служби Україні з питань отримання захисту, оскільки не мав для цього підстав, перебував в на території України легально. Важливо підкреслити те, що прибувши Україну, позивач вступив до МАУП у м. Києві але у зв'язку з неспроможністю оплачувати навчання згодом був відрахований. У позивача закінчувалась ВІЗА і він повинен був повернутись до Ірану.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління ДМС країни в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого виїзду з території Ірану заявник вказав політичні та релігійні причини.

У заяві-анкеті від 15.04.2013 року позивач вказав, залишив Іран по політичних причинах, а також тому, що змінив релігію.

Позивач вказує на те, що він не відслужив строкову службу в лавах ЗС Ірану та є військовозобов'язаним.

Зі співбесіди за 22 квітня 2013 року (т.1. а.с. 86) судом встановлено, що причиною звернення позивача до міграційної служби (розділ 4 співбесіди) є бажання заявника отримати статусу біженця для того, щодо легально проживати на території України та знайти собі роботу. Тобто жодних причин, які пов'язані з побоюваннями за своє життя та здоров'я позивачем фактично не висловлено. Жодних об'єктивних доказів, які свідчать про політичну та антиурядову діяльність у країні свого походження позивачем органам міграційної служби та суду не надано.

Поряд з цим позивач вказує у протоколі співбесіди, що якщо зміняться закони, внаслідок яких йому не буде загрожувати кримінальна відповідальність він повернеться до країни свого походження, «забуваючи» при цьому релігійні обставини (т.1 а.с.101).

З документів які містяться в матеріалах справи стало відомо, що позивач отримав вирок про арешт (рік ув'язнення, та 74 удари батогом) за злочин передбачений ст. 802 (торгівля алкоголем) закону Ісламської республіки Іран, якій в подальшому оскаржував в апеляційні інстанції. Протягом всього часу апеляційного розгляду заявник знаходився на території України. Після того як позивач дізнався у відмовлені апеляційних вимог, він поїхав до Ірану де мешкав там протягом місяця. Рішення апеляційного суду м. Ахваз було винесене, ще в 2010 році відповідно до цього рішення позивача визнано винним, та залишено постанову суду першої інстанції без змін. Слід звернути увагу на те, що заявник легально прибув до Ірану і це не могло залишитись не поміченим з боку правоохоронних органів, позивач стверджував, що під час знаходження в Ірані зробив собі пластичну операцію, та легально повернувся до України.

Про вищезазначене, позивач зазначав під час додаткової співбесіди від 14.10.2014 року, позивач сам вказав на те, що повернувся на Батьківщину в 2011 році, та перебував там протягом місяця, після чого без перешкод повернувся в Україну. І ці факти дають вагомі підстави для того аби вважати твердження позивача з приводу переслідування урядом необґрунтованими та надуманими, оскільки сам позивач заявив, що він без перешкод літаком рейсом Київ-Тегеран прилетів на Батьківщину, та проживши там протягом місяця також без перешкод легально повернувся на Україну.

Це свідчить про те, що у разі повернення заявника на Батьківщину, життю і здоров'ю позивача не буде загрожувати небезпека.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В судовому засіданні представником позивача не доведено перед судом наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття послугували висновки, зроблені при перевірці заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві, а саме послугувало те, що з інформації, наданої позивачем, не вдалося встановити підстав, які б дали, змогу вважати, що він переслідується в Ірані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних.

Судова колегія відзначає, що побоювання позивача щодо переслідувань є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Вищевикладене дає можливість зробити висновки, що позивач насправді має на меті не отримати захист від можливих переслідувань чи погроз в країні її постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України і цим самим досягнути певних своїх цілей.

Також, колегія суддів відзначає, що позивач не належав до політичних, релігійних чи будь-яких інших організацій. Його побоювання стати жертвою переслідування базуються лише на тому, що він приймав участь у демонстраціях і Ірані в 2009 році, розповсюджував політичні агітаційні матеріали. Окрім того, позивач змінив релігію з ісламу на християнство, але, у протоколі співбесіди (т.1.а.с.99) позивач вказує, що жодних переслідувань за ознаками віросповідання він не зазнавав у країні свого походження, оскільки про зміну його віри ніхто не знав.

Крім того, позивач свої побоювання повернутися до країни походження мотивує наявністю вироку стосовно нього, згідно якого позивача визнано винним у прушенні правил продажу алкоголю. Вказана вина визнана самим відповідачем (т.1, а.с. 66). Згідно вказаного вироку позивачеві було присуджено 1 рік ув'язнення та 74 удари батогом, відповідно до ст.82 Закону Ісламської республіки Іран. Даний вирок позивач оспорював, однак вже перебуваючи на території України, він дізнався про відмову у задоволенні апеляційних вимог.

Вказане у сукупності свідчить про суперечливість доводів позивача щодо його переслідувань за релігійною ознакою, та наявність лише побоювань повернення до країни походження, які обумовлені кримінальною відповідальністю. Тому доводи відносно переслідувань за релігійною ознакою позивача суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні.

Проаналізувавши викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за конвенційними ознаками, а саме загрозою переслідування і за належністю до групи осіб з певними релігійними переконаннями, у випадку повернення в Іран позивачу не загрожує небезпека. Про побоювання стати жертвою переслідування за іншими конвенційними ознаками позивач не повідомляв. Позивач не зазнав переслідувань за жодною з конвенційних ознак, а отже, підстав для задоволення позовних у суду першої інстанції не було.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 2, 41, 160, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_3 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 13 жовтня 2015 року)

.

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.