Справа № 826/16652/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 жовтня 2015 року 08:35 справа №826/16652/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс"
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
провизнання нечинним та скасування розпорядження
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега-Поліс" (далі по тексту - позивач, ПрАТ "СК "Мега-Поліс") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач, Нацкомфінпослуг), в якому просить: визнати нечинним та скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" від 25 червня 2015 року №1546.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/16652/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання 24 вересня 2015 року сторони не прибули, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, від позивача та відповідача надійшло спільне клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні, на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює держане регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" від 25 червня 2015 року №1546 постановлено приписати позивачу вжити заходів для недопущення в подальшому порушення законодавства про фінансові послуги, зазначені в констатуючій частині цього розпорядження, та повідомити Нацкомфінпослуг про виконання вимог цього розпорядження з наданням підтверджуючих документів у термін до 17 липня 2015 року.

Позивач вважає розпорядження відповідача від 25 червня 2015 року №1546 незаконним та безпідставним, оскільки договори відступлення права вимоги, які стали підставою для винесення розпорядження від 25 червня 2015 року №1546, не є тотожними договорам факторингу, як наслідок, відсутнє порушення норм Закону України "Про страхування".

Відповідач проти задоволення позову заперечив, підтримавши мотиви оскаржуваного розпорядження від 25 червня 2015 року №1546.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що відповідачем складено акт про правопорушення законодавства, вчинені позивачем на ринку фінансових послуг від 09 червня 2015 року №355/13-15/13/7 (далі по тексту - акт).

Згідно з висновками, викладеними в акті, відповідачем встановлено порушення позивачем вимог законодавства про фінансові послуги, а саме: частини чотирнадцятої статті 2 Закону України "Про страхування" та пункту 2.11 розділу 2 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року №40, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15 вересня 2003 року за №805/8126, відповідно до яких предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

Висновки акта обґрунтовані тим, що позивачем в порушення зазначених норм закону укладені договори факторингу.

В акті зазначено, що між ТОВ "Енерготехпром" та ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар" діяли господарські договори, за якими виникла кредиторська заборгованість ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар" перед ТОВ "Енерготехпром". Між позивачем та ТОВ "Енерготехпром" укладені договори відступлення прав вимоги за боргами ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар".

Відповідач стверджує, що позивачем сплачені грошові кошти на користь ТОВ "Енерготехпром" за придбання боргів підприємства ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар", що підтверджується платіжними дорученнями.

На підставі цього відповідач в акті від 09 червня 2015 року робить висновок про те, що вищезазначені договори відступлення прав вимоги віднесено до факторингу, який, в свою чергу, є фінансовою послугою згідно абзаців першого та третього пункту 1 розпорядження відповідача "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231" від 06 лютого 2014 року №352, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 вересня 2003 року за №342/25119.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, розглянувши справу про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, винесла спірне розпорядження від 25 червня 2015 року №1546.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно пункту 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070/2011 (далі по тексту - Положення), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Згідно пункту 2.2 Положення, рішення про зобов'язання порушника вжити заходів для усунення порушення оформляється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомфінпослуг. Метою застосування даного заходу впливу є усунення особою у визначений у розпорядженні (приписі) строк виявлених порушень законодавства про фінансові послуги.

Судом встановлено, що позивачем укладено договори відступлення прав вимоги за боргами підприємства ПАТ "Криворізький турбінний завод "Констар", а саме: Договір відступлення прав вимоги від 11 червня 2014 року №1106; Договір відступлення прав вимоги від 31 липня 2014 року №3107; Договір відступлення прав від 21 липня 2014 року №2107; Договір відступлення прав вимоги від 01 серпня 2014 року №0108; Договір відступлення прав вимоги від 08 серпня 2014 року №0808 (далі по тексту - договори відступлення прав вимоги).

Статтею 6 Господарського кодексу України визначено загальні принципи господарювання, серед яких є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України "Про страхування" регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 2 Закону України "Про страхування" предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

У статті 2 Закону України "Про страхування", йдеться про предмет безпосередньої діяльності страховика та не зазначено, що страховик має право здійснювати лише види діяльності, визначені як безпосередні.

Закон України "Про страхування" є спеціальним законом, який регламентує страхові послуги як окремий вид фінансових послуг, що надаються страховиками та особливості здійснення ними кредитної діяльності як фінансової послуги, проте цей закон не регламентує здійснення страховиками іншої діяльності, яка не є фінансовими послугами, і не забороняє її здійснення.

Окрім того, в частині п'ятнадцятій статті 2 Закону України "Про страхування" встановлено, що дозволяються виконання зазначених видів діяльності у вигляді надання послуг для інших страховиків на підставі укладених цивільно-правових угод, надання послуг (виконання робіт), якщо це безпосередньо пов'язано із зазначеними видами діяльності, а також будь-які операції для забезпечення власних господарських потреб страховика.

Отже, чинне законодавство України не містить прямих заборон чи обмежень щодо укладення позивачем договорів відступлення прав вимоги.

Згідно частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Отже договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2007 року у справі № 26/347-06-6531.

Окружним адміністративним судом міста Києва також встановлено, що правова сутність договорів відступлення права вимоги досліджувалася в рамках господарських справ №№910/6281/15-г, 910/6279/15-г, 910/5928/15-г, 910/8670/15-г, 910/5927/15-г.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2015 року №910/6281/15-г, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 01 липня 2015 року; рішенням Господарського суду міста Києва від 12 травня 2015 року №910/6279/15-г; рішенням Господарського суду міста Києва від 12 травня 2015 року №910/5928/15-г, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 вересня 2015 року; рішенням Господарського суду міста Києва від 14 травня 2015 року №910/8670/15-г, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 07 липня 2015 року; від 22 травня 2015 року №910/5927/15-г встановлено, що договір є договором відступлення права вимоги, який регулюється нормами статей 512 і 514 Цивільного кодексу України та не є фінансовою послугою, не є предметом безпосередньої фінансової діяльності страховика, обмеження щодо здійснення якої наводиться в статті 2 Закону України "Про страхування". Крім того, договір відступлення права вимоги не містить ознак кредитної діяльності, здійснення якої заборонено положеннями статті 31 Закону України "Про страхування".

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що висновки відповідача, викладені у розпорядженні Нацкомфінпослуг від 25 червня 201 року №1546 суперечать чинному законодавству, а тому розпорядження відповідача від 25 червня 2015 року №1546 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного розпорядження з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПрАТ "СК "Мега-Поліс" підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" задовольнити повністю.

2. Визнати нечинним та скасувати Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" від 25 червня 2015 року №1546.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 73,08 грн. (сімдесят три гривні 08 копійок).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко