Справа № 819/2531/13-а
Суддя: Подлісна І.М.
Дата ухвалення: 2015-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2531/13-a

04 вересня 2015 р.м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючої судді Подлісній І.М.

при секретарі судового засідання Дармограй Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень - рішень від 15 липня 2013 року № та від 29 жовтня 2013 року №002071700, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом ОСОБА_2 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області в якому просить визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Тернопільській області від 15.07.2013 року за № НОМЕР_1 та від 29.10.2013 року за № 002071700, посилаючись на те, що вони є неправомірними, оскільки відповідач невірно застосував норми Податкового кодексу України до спірних правовідносин та неправильно дав оцінку дійсним обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача ФОП ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, з'ясувавши усі обставини та перевіривши їх доказами приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав.

Посадовими особами державної податкової інспекції у Підволочиському районі Тернопільської області Державної податкової служби (правонаступником якої є ОСОБА_2 обєднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів в Тернопільській області (Підволочиське відділення); надалі ОСОБА_2 ОДПІ) проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2012 р., про що складено акт від 20 червня 2013 року № 525/17/НОМЕР_2.

Зі змісту ОСОБА_4 перевірки вбачається, що податковим органом під час перевірки встановлено, що позивачем порушено вимоги пункту 198.3 статті 198 ПК України, внаслідок чого ним завищено податковий кредит на суму 1 020 249, 00 грн. та занижено податкові зобовязання з ПДВ на суму 997 568, 00 грн..

Суть порушення, на думку відповідача, полягала в тому, що до складу податкового кредиту позивач зайво відніс суми ПДВ з вартості товарів (робіт, послуг), які не використовувались в господарській діяльності, а саме: відповідно до наданих актів переробки сільськогосподарської продукції платником нараховувались втрати, понесені під час переробки. Ці втрати документально не підтверджені і на їх спростування до перевірки не надано технічної документації по виробництву, а також документів по нарахованих нормах втрат. Ці втрати включено до складу податкового кредиту з ПДВ у повній сумі, однак вони не використані в господарській діяльності (не скориговані та не реалізовані), тому сума ПДВ у вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей (сільськогосподарської продукції) у сумі 1 020 249, 00 грн. не може відноситись до складу податкового кредиту відповідних періодів.

Крім того відповідач прийшов до висновку, що позивач також порушив вимоги пункту 177.4 статті 177 ПК України, внаслідок чого ним занижено чистий (оподатковуваний) дохід за 2011 рік на загальну суму 3 096 997,72 грн та за 2012 рік на загальну суму 1 233 549,75 грн., що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на 526 489, 61 грн. та на 209 703,46 грн. відповідно.

Вказане порушення, на думку податкового органу, мало місце у звязку з тим, що, крім вище зазначеного, для зменшення чистого доходу від підприємницької діяльності Позивачем включено у валові витрати вартість комерційних послуг в сумі 1 122 000, 00 грн, наданих підприємцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6, проте документів, що засвідчують використання наданих послуг у господарській діяльності надано не було.

За результатами розгляду ОСОБА_4 перевірки ОСОБА_2 ОДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № НОМЕР_1 від 15.07.2013 р., яким за порушення вимог пункту 177.4 статті 177 ПК України позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 736 193,07 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 184048,27 грн.;

- № 002071700 від 29.10.2013 року, яким за порушення вимог пункту 198.3 статті 198 ПК України позивачу збільшено грошове зобовязання з ПДВ на суму 997 568 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 223 062 грн.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом IІI цього Кодексу.

Згідно із підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення обєкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

До витрат не включається сума фактичних втрат товарів, крім втрат у межах норм природного убутку чи технічних (виробничих) втрат та витрат із розбалансування природного газу в газорозподільних мережах, що не перевищують розмір, визначений Кабінетом Міністрів України або іншим органом, визначеним законодавством України (пункт 140.3 статті 140 ПК України).

Відповідно до пунктів 198.1, 198.3 та 198.4 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є обєктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у звязку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Як зазначено в пункті 199.1 статті 199 ПК України, у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях.

Що стосується нарахування і віднесення втрат, понесених під час переробки, до податкового кредиту з ПДВ, суд приходить до висновку, що господарська діяльність позивача полягала у первинній переробці олійних культур, яка обєктивно не може відбуватися без технічних (виробничих) втрат і природного убутку, і придбана ним сільськогосподарська продукція була перероблена на олію та макуху, від подальшої реалізації якої позивач отримував економічний ефект дохід, тому вся придбана за обревізований період сільськогосподарська продукція використана підприємцем у його господарській діяльності.

При технологічній переробці сої відбувалися втрати, відсоток яких залежить від якості сої; при цьому, норми таких втрат на законодавчому рівні не встановлено, тому такі витрати було визначено позивачем відповідно до актів переробки (за фактом).

Оскільки вся вищезазначена сільськогосподарська продукція була залучена до виробничого процесу із виготовлення продукції з метою її подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивача, тобто використовувалася у виготовленні продукції підприємця, суд дійшов вірного висновку, що позивач в ході здійснення господарської діяльності з первинної переробки олійних культур вправі включати до витрат суми втрат товарів у межах норм природного убутку чи технічних (виробничих) втрат; оцінка ефективності такого використання не випливає на податковий облік платника.

Тому у податкового органу не було підстав для зменшення позивачу податкового кредиту з ПДВ, сформованого внаслідок придбання сільськогосподарської продукції для виробництва олії та макухи, згідно із податковим повідомленням-рішенням від 29 жовтня 2013 року № 002071700.

Щодо правомірності включення позивачем до складу валових витрат вартості інформаційних та комерційних послуг, наданих йому ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як таких, що безпосереднього повязані з отриманням позивачем доходів та підтверджені належними доказами, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 138.2 та підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

До складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності.

При цьому, згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України визначено, що витрати повинні бути безпосередньо повязані з отриманням доходів і веденням господарської діяльності.

Згідно із пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі Закон № 996-XIV) бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно із пунктом 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Поняття господарської операції визначено у статті 1 Закону № 996-XIV, згідно якої це дія або подія, яка викликає зміни у структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як видно із матеріалів справи, між позивачем та ФОП ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були укладені договори, предметом яких є надання інформаційних та комерційних послуг. На підтвердження надання послуг за цими договорами позивачем надано завдання на надання послуг, акти виконаних робіт та платіжні документи про оплату цих послуг.

В судовому засіданні встановлено, що надані документи не підтверджують реального характеру вказаних операцій, оскільки вони не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які встановлені для первинних бухгалтерських документів, зокрема не містять будь-якої конкретної інформації щодо виду, характеру, обсягу, одиниці виміру робіт (наданих послуг) та вартості цієї одиниці, місця їх вчинення, результатів виконаних робіт, їхнього використання в господарській діяльності позивача та досягнення внаслідок цього економічного ефекту (мети), тобто не розкривають суті наданих послуг та їх звязку з господарською діяльністю позивача, у звязку з чим не можуть слугувати достатньою підставою для віднесення вартості наданих послуг (виконаних робіт) до складу валових витрат.

Частиною першою статті 70 КАС передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

При цьому, згідно із статтею 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із постанови слідчого ОВС відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Тернопільській обл. ст.лейтенанта податкової міліції ОСОБА_4 від 27 грудня 2013 року, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000076 від 23.07.2013 р., закрито у зв'язку з відсутністю в діях ФОП ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України.

Зі змісту даної постанови вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що висновки викладені у акті ДПІ у Підволочиському районі ДПС у Тернопільській обл. від 20.06.2013 р. №525/17/НОМЕР_2 про результати документальної, планової виїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, щодо порушення вимог податкового законодавства носять суперечливий характер, та не знайшли свого підтвердження в ході судового розслідування.

З огляду на викладене висновки відповідача ОСОБА_2 ОДПІ про завищення витрат на вартість комерційних послуг в сумі 1 122 000 грн. є обґрунтованими, у звязку з чим є правомірним донарахування податковим органом сум грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 190 740 грн. основного платежу та застосування штрафних санкцій в сумі 47 685 грн. згідно із податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_1 від 15 липня 2013 року.

Таким чином податкове повідомлення-рішення форми «Р» ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 15 липня 2013 року № НОМЕР_1 в частині збільшення грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 545 453 грн. 07 коп. за основним платежем та 136 363 грн. 27 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями та податкове повідомлення-рішення форми «Р» ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 29 жовтня 2013 року № НОМЕР_3 є необґрунтованими, такими, що прийняті без дотримання вимог чинного законодавства, а тому вони підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 94 КАС України слід повернути з державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в розмірі 2184 грн. 98 коп. сплаченого ним судового збору.

керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 15 липня 2013 року № НОМЕР_1 в частині збільшення грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму 545 453 (пятсот сорок пять тисяч чотириста пятдесят три) грн 07 коп. за основним платежем та 136 363 (сто тридцять шість тисяч триста шістдесят три) грн 27 коп за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області від 29 жовтня 2013 року № НОМЕР_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути з державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2184 (дві тисячі сто вісімдесят чотири) грн. 98 коп. сплаченого судового збору.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Подлісна І.М.