Справа № 815/4098/15
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4098/15
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

за участю секретаря Кулішенко Є.С.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби Одеської області про стягнення грошової компенсації за надмірно відпрацьований час у сумі 46123,56 грн., за затримку виплати належних звільненому працівнику сум у розмірі 276697,73 грн., виплати одноразової грошової допомоги у разі каліцтва або інвалідності у сумі 432000,00 грн., за піднайом житла у сумі 886872,00 грн., нарахованої але не отриманої різниці у сумі одноразової грошової допомоги на оздоровлення у сумі 23104,00 грн., за продовольчі пайки у сумі 50471,01 грн., повернення права носіння військової форми одягу, стягнення моральної шкоди у сумі 1688464,00 грн. та призначення пенсії з 27.06.2012 року,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеського загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби Одеської області про стягнення грошової компенсації за надмірно відпрацьований час у сумі 46123,56 грн., за затримку виплати належних звільненому працівнику сум у розмірі 276697,73 грн., виплати одноразової грошової допомоги у разі каліцтва або інвалідності у сумі 432000,00 грн., за піднайом житла у сумі 886872,00 грн., нарахованої але не отриманої різниці у сумі одноразової грошової допомоги на оздоровлення у сумі 23104,00 грн., за продовольчі пайки у сумі 50471,01 грн., повернення права носіння військової форми одягу, стягнення моральної шкоди у сумі 1688464,00 грн. та призначення пенсії з 27.06.2012 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1999 року по 26 червня 2012 року позивач проходив військову службу у Південному регіональному Управлінні Державної прикордонної служби України. 26 червня 2012 року Наказом від 12 червня 2012 р. №79-ос, підписаним начальником Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України його звільнили із займаної посади за статтею 26 ч.6 п. «б» «за станом здоров`я - на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби». З січня 2009 року по січень 2010 року позивач був штатним оперативним черговим частини і надав довідку, згідно якої він займав посаду штатного оперативного чергового частини з 30 червня 2009 року по 26 лютого 2010 року. Тобто, з січня 2009 року до 30 червня 2009 року, крім обов`язків штатного оперативного чергового частини він ще виконував обов`язки заступника командира дивізіону катерів по роботі з особовим складом; відповідно перепрацювання у нього виходить ще більше, так як позивачу надавалась лише доба на відпочинок після несення вахти (як вказав відповідач, хоча іноді добою це назвати неможливо, так як доба має 24 години, а згідно інструкції штатний оперативний черговий частини повинен з`являтися за півгодини до заступання, а крім того змінятись в кращому випадку через півгодини після офіційної зміни, а іноді затримували і не одну годину (наприклад: в липні 2009 року через день заступав), тобто перерахування до 30 червня 2009 року у нього склало ще всі будні після вахти та одного дня відпочинку після несення вахти, а саме січень - 10 діб, лютий - 7 діб, березень - 4 доби, квітень - 6 діб, травень - 4 доби, червень - 8 діб, а всього 39 діб, тому загальний час перепрацювання становить 280+39*2=358 діб=12 місяців, що дорівнює 46123,56 грн., що є порушенням ст.65 КЗпПУ «Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника». Згідно ст.10 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України» та ст.50 КЗпП України - нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. 26.06.2012 року позивача було звільнено, але вихідну допомогу виплатили 18.07.2012 року і письмово не повідомили про розмір всіх сум, що підлягали виплаті в день звільнення, що є порушенням ст.116 КЗпП України.

На день звільнення позивачу не надали письмового розрахунку всіх сум, у зв`язку з чим предмет спору був відсутній, а довідка надана лише при розгляді справи Приморським районним судом м. Одеси. На підставі вищевикладеного, вважає, що заборгованість відповідача на теперішній час складає 265166,84 грн. (середній заробіток складав у липні 2012 року 3800 грн., а з серпня 2012 року - близько 7687,26 грн. тобто за серпень-грудень 2012 року, січень-грудень 2013 року, січень-грудень 2014 року та з 01ю01.2015 року по 15.07.2015 року складає 35,5 місяців * 7687,26 грн. = 261366,84 грн.+3800 грн.=276697,73 грн. Також позивач вважає, що з боку відповідача було порушено вимоги контракту призначення на військові посади відповідно до отримання професійної (фахової) підготовки за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, освітньо-кваліфікаційним рівнем та досвідом служби за фахом, присвоєння військових звань, просування по службі (з 26.02.2010 року по 30.08.2010 року був призначений на посаду, що по термінам не давала можливості присвоїти чергове військове звання та була не за його фахом, хоча була вільна посада за фахом позивача, а саме - флагманського штурмана).

Наказом про звільнення позивача позбавлено права згідно ст.295 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», військовослужбовцям, які мають особливі заслуги перед Україною незалежно від вислуги років, у разі звільнення з військової служби за рішенням посадових осіб, які здійснюють звільнення, надається право носіння військової форми одягу, що також привело до приниження його честі, гідності, ділової репутації, ушкодженню здоров`я, моральним стражданням.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Надання грошової компенсації за належне житло військовослужбовцям планується, виходячи з розрахунку: ДБН X (21 кв.м х N5+10 кв.м) + С пдв = Г`К, де ДБН- опосередкована вартість спорудження житла з розрахунку на один квадратний метр " по регіонах України, визначена центральним органом виконавчої влади з питань житлово- комунального господарства України на момент здійснення виплати грошової компенсації взамін не отриманого житла (в Одеській області на 2013 року - 5084 грн.); N - кількість членів сім`ї особи, яка перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшенню житлових умов (у позивача четверо дітей, тобто зі мною N=5); Спдв - сума податку на додану вартість, що сплачується за першу поставку житла; ГК - сума грошової компенсації взамін не отриманого житла (5084х(21х5) +10) НОМЕР_1 =701592 грн.). Позивач вважає, що ця сума дорівнює нанесеній моральній шкоді, так у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» в редакції від 27.02.2009 року у зв`язку з тим, що йому не було надане постійне житло, постійно порушувалися Закони України, розпалася сім`я, погіршився стан здоров`я, на даний час не може ніде працювати, втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та членів його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 1995 року №175 "Про грошову компенсацію військовослужбовцям за піднайом (найом) житла", визначено, що військовослужбовцям, які мають сім`ю, у разі відсутності постійного житла, за їх бажанням, військова частина повинна виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) ними житлового приміщення в розмірі фактичних витрат, але не більше 5 мінімальних заробітних плат (в обласних центрах), в інших містах і населених пунктах - 2 мінімальних заробітних плат. При цьому, військовослужбовцям за наявності у них трьох і більше членів сім`ї зазначені розміри збільшуються в 2 рази. Позивач вважає, що з 1999 року по червень 2015 року за піднайом житла Одеський загін Державної прикордонної служби України заборгував позивачу 886872 грн., яку він також розцінює як нанесену моральну шкоду, так як ці кошти надали можливість за період служби в Одеському загоні морської охорони його сім`ї жити повноцінним життям, а не постійно переїжджати з місця на місце, шукаючи житло за нижчою ціною для найму.

На звернення до відповідача з вимогою про компенсацію, у відповіді від 22.03.2012 року було зазначено, що грошова компенсація за піднайом житла в Державній прикордонній службі України не передбачена та згідно довідки ВЧ 1485 Південного регіонального управління державної прикордонної служби України у Головному управлінні ДКСУ 25.06.2012 року була зареєстрована виплата позивачу одноразової грошової допомоги на суму 55400 грн. на оздоровлення, а перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1 лише 16.07.2012 року сума 32670 грн., хоча фактично начислено 32296 грн. Позивач вважає, що ВЧ НОМЕР_2 Південного регіонального управління державної прикордонної служби України повинна доплатити йому нараховану, але не отриману різницю у сумі 23104 грн.

За час проходження служби в Одеському загоні морської охорони Державної прикордонної служби пайків або компенсації за них позивач відповідно до п. 1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011 -XII не отримував, отже, розмір компенсації не отриманої позивачем за продовольчі пайки, що визначається постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.02 №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації» та положенням «Про продовольче забезпечення Збройних Сил України в мирний час», затвердженим наказом Міністерства оборони України від 09.12.02 №402, у період з серпня 2005 року по 26 червня 2012 року складає 50471,01 грн.

Позивач зазначає, що добровільно відповідач не бажає сплатити грошову компенсацію за продовольчі пайки та надати йому інформацію стосовно суми заборгованості щодо цього, посилаючись на Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», яким було призупинено дію ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням продовольчої компенсації замість них, але Рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2002 р. №5- рп/2002 Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» визнано не конституційним.

Позивач вказує, що постановою КМУ від 21.02.2007 року №284 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році», грошова допомога виплачується: військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи, тобто заборгованість відповідача по виплаті одноразової грошової допомоги у разі каліцтва або інвалідності осіб, звільнених з військової служби перед позивачем складає 432000 грн.

Також, позивач просить суд вирішити питання щодо призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст.12 ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 року №3591-ІV, оскільки вислуга ОСОБА_1 на момент звільнення зі служби складає 20 років 05 місяців 08 днів.

Позивачем до суду подано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача Одеського загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби надав до суду заперечення, відповідно до яких позов не визнав та у запереченнях зазначив, що військова служба у Збройних Силах України є державною службою особливого характеру та нормативно врегульована нормами спеціальної дії, так, відповідно до Статуту внутрішньої служби ЗСУ, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року №425 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу, а служба понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додаткового не виплачується. Щодо посилань позивача на виконання останнім обов`язків заступника командира дивізіону по роботі з особовим складом, то даний факт спростовується витягом з послужного списку ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач проходив службу на вказаній посаді з 24.05.2005 року по 10.02.2009 року, а не у період, зазначений позивачем. Щодо вимог позивача про надання службового житла, грошової компенсації за житло та піднайом житла відповідач зазначає, що позивачем не визначено конкретного періоду в який відбулось порушення прав позивача та грошова компенсація передбачає певну процедуру з наданням відповідних документів, яких ОСОБА_1 ні до відповідача ні до суду не надано, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Сума 55400 грн. є загальною сумою, що була зареєстрована у ГУ ДКСУ за НОМЕР_3 , а позивачу виплачену належну суму коштів одноразової грошової допомоги у сумі 32670,86 грн. Щодо звільнення позивача без права носіння військової форми одягу відповідач зазначив, що згідно ст.295 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, військовослужбовцям, які мають вислугу 20 і більше років та позитивно характеризуються по службі, а також тим, хто має особливі заслуги перед Україною незалежно від вислуги років, у разі звільнення з військової служби за рішенням посадових осіб, які здійснюють звільнення, надається право носіння військової форми одягу, отже, оскільки у позивача існували не зняті дисциплінарні стягнення, посадовими особами відповідача було прийнято рішення щодо звільнення позивача у запас ЗСУ без права носіння військової форми. В частині вимог про компенсацію за продовольчі пайки, відповідачем зазначено про призупинення дії ч.2 ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них та ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» доповнено ст.9-1, якою за іншим порядком врегульовано здійснення продовольчого забезпечення військовослужбовців, а саме не передбачено за бажанням одержувати грошову компенсацію замість продовольчих пайків. В частині позовних вимог щодо невиплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, відповідач вважає хибним твердження позивача про невиплату такої допомоги, оскільки з відповідною заявою на адресу ДПС України ОСОБА_1 не звертався, а щодо призначення пенсії позивач такого права не набув, оскільки на момент звільнення мав в календарному обчисленні 17 років 11 місяців 10 днів.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлявся, при причини неявки суд не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 з 1999 року по 26 червня 2012 року проходив військову службу у Південному регіональному Управлінні Державної прикордонної служби України.

Наказом Начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12 червня 2012 року №79-ос «По особовому складу», відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, на підставі подання командира 1 загону морської охорони від 05.06.2012 року, свідоцтва про хворобу Госпітальної військово-лікарської комісії Центрального клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України від 21.05.2012 року №306/125, контракту, припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за статтею 26 частиною 6 пунктом «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби) у запас по 1 загону морської охорони капітана 3 рангу ОСОБА_1 , А-063030, старшого офіцера відділу прикордонної служби штабу, без надання права носіння військової форми одягу (а.с.191).

Відповідно до п.1.4.1 Наказу Командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26 червня 2012 року №210-ос «По особовому складу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення капітана 3 рангу ОСОБА_1 , А-063030, старшого офіцера відділу прикордонної служби штабу з 26.06.2012 року (а.с.192-196).

Не погоджуючись з нарахованими виплатами та позбавленням права носіння військової форми одягу, позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2015 року по справі №1522/22319/12 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеського загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби Одеської області про стягнення грошової компенсації за надмірно відпрацьований час, найом житла, продовольчі пайки та моральної шкоди відмовлено повністю (а.с.113-118).

Ухвалою апеляційного суду одеської області від 19.03.2015 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2015 року по справі №1522/22319/12 скасовано та провадження у справі закрито, роз`яснено ОСОБА_1 про право звернення до суду у порядку адміністративного судочинства (а.с.119-123).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2015 року у відкритті касаційного провадження відмовлено (а.с.124-127).

Пунктом 2 ч.1 ст.17 КАС України передбачено, що компетенція адміністративних судів - поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з п. 15 ст.3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах місцевого самоврядування.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Військова служба в Україні організується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Військова служба у Збройних силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру та нормативно врегульована нормами спеціальної дії. Відповідно до частини 3 статті 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України - «Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу».

Так, відповідно до ч.1 ст. 10 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті.

В свою чергу п.5 наведеної статті Закону передбачено, що військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Згідно п. 1.4. наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.06.2008 № 537/15228 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Отже, з аналізу наведених норм діючого законодавства, суд прийшов до висновку що посилання позивача на загальний час перепрацювання, який становить на його думку 12 місяців та дорівнює 46123,56 грн., не може розцінюватись як порушення ст.65 КЗпПУ, якою передбачено, що надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік та ник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника, оскільки для військовослужбовців передбачений інший порядок тривалості службового часу, а «Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» встановлено, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Щодо тверджень позивача про покладення на останнього крім обов`язків оперативно чергового частини обов`язків заступника командира дивізіону катерів по роботі з особовим складом з січня 2009 року до 30 червня 2009 рік суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Так, судом встановлено, що згідно Витягу з послужного списку капітана 3 рангу запасу ОСОБА_1 , позивач проходив службу на посаді заступника командира дивізіону по роботі з особовим складом дивізіону катерів морської охорони 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України з 24.05.2005 року по 10.02.2009 рік, а з 10.02.2009 року по 30.06.2009 року займав посаду офіцера оперативно - інформаційного відділу 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с.207).

З 30.06.2009 року по 26.02.2010 року офіцер-оперативний черговий центру управління службою штабу 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с.207).

З наведеного не вбачається порушень відповідачем вимог законодавства, на які посилається позивач, а тому суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодування надмірно відпрацьованого часу у розмірі 46123,56 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по вихідній допомозі, яка на теперішній час складає 265166,84 грн. (середній заробіток складав у липні 2012 року 3800 грн., а з серпня 2012 року - близько 7687,26 грн. тобто за серпень-грудень 2012 року, січень-грудень 2013 року, січень-грудень 2014 року та з 01.01.2015 року по 15.07.2015 року складає 35,5 місяців * 7687,26 грн. = 261366,84 грн.+3800 грн.=276697,73 грн., слід зазначити, що згідно п.1.4.1 Наказу Командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26 червня 2012 року №210-ос «По особовому складу», визначено згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Наказу Адміністрації ДПС України від 20.05.2008 року №425, виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 17 років та позивачу виплачено належну суму коштів одноразової грошової допомоги у сумі 32670,86 грн. 16.07.2012 року (а.с.195).

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Довідка про зміни до помісячного розпису асигнувань на виплату одноразової грошової допомоги зареєстрована у ГУ ДКС України 25.06.2012 року, а фінансування для виплат надійшло 01.08.2012 року, у зв`язку з чим позивачу виплачено зазначену суму за рахунок коштів, виділених на виплату грошової допомоги на оздоровлення, а сума 55400 грн. є загальною сумою, що була зареєстрована у ГУ ДКСУ за НОМЕР_3 .

Наказ в частині призначення одноразової грошової допомоги позивачем не оскаржено, а тому посилання останнього на виплату вихідної допомоги, яка на теперішній час складає 265166,84 грн., є безпідставним.

Щодо посилань позивача на порушення з боку відповідача вимог контракту про призначення на військові посади відповідно до отримання професійної (фахової) підготовки за відповідним напрямом чи основною або спорідненою спеціальністю, освітньо-кваліфікаційним рівнем та досвідом служби за фахом, присвоєння військових звань, просування по службі ( з 26.02.2010 року по 30.08.2010 року був призначений на посаду, що по термінам не давала можливості присвоїти чергове військове звання та була не за його фахом, хоча була вільна посада за фахом позивача, а саме - флагманського штурмана), судом встановлено, що позивачем накази про призначення на військові посади не оскаржувались, а тому, у зв`язку зі згодою останнього на запропоновані посади, суд приходить до висновку щодо правомірності виконання відповідачем вимог контракту.

Так, щодо звільнення позивача з військової служби без права носіння військової форми одягу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 295 Положення про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі України, військовослужбовцям, які мають вислугу 20 і більше років та позитивно характеризуються по службі, а також тим, хто має особливі заслуги перед Україною незалежно від вислуги років, у разі звільнення з військової служби за рішенням посадових осіб, які здійснюють звільнення, надається право носіння військової форми одягу.

Отже, даною статтею прямо передбачено обов`язок посадових осіб приймати позитивне рішення щодо права носіння військової форми одягу для військовослужбовців, які мають вислугу 20 і більше років та позитивно характеризуються по службі, а також тим, хто має особливі заслуги перед Україною незалежно від вислуги років.

Судом встановлено, що відповідно до п.1.4.1 Наказу Командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26 червня 2012 року №210-ос «По особовому складу», календарна вислуга років позивача станом на 26.06.2012 року склала 17 років 11 місяців 10 днів (а.с.195), особливих заслуг перед Україною позивач не має та у останнього існували не зняті дисциплінарні стягнення, а тому підстави для задоволення позовних вимог в даній частині задоволенню не підлягають.

В частині вимог щодо стягнення грошової компенсації за піднайом житла суд також вважає позов необґрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до п.3.4. наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від №185 «Про затвердження Положення про порядок оренди житлових приміщень у Держприкордонслужбі України» для одержання житлового приміщення в суборенду військовослужбовець подає рапорт за командою. До рапорту додаються: довідка з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї; витяг з особової справи військовослужбовця про склад сім`ї; копія довідки про здачу житлової площі з попереднього місця служби.

Пунктом 3.5 вищезазначеного наказу при укладені договору суборенди пред`являються паспорти всіх дорослих членів сім`ї, яким надається житло, з відміткою про зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання та реєстрацію за місцем служби.

Отже, оскільки відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпеченнявійськовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», наказу Адміністрації Держприкордонслужби України від 20 грудня 2007 року №1040 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Держприкордонслужбі України» та наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.03.2007 №185 «Про затвердження Положення про порядок оренди житлових приміщень у Держприкордонслужбі України», грошова компенсація за піднайом житла військовослужбовцю передбачає певну процедуру, яка включає в себе надання відповідних документів для підтвердження юридичного факту піднайму, а згодом і компенсації за піднайом, за відсутності таких підтверджуючих документів суд вважає що вимоги в даній частині позову задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про компенсацію за продовольчі пайки, то відповідно до ч.2 ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» призупинено відповідно до ЗУ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Відповідно до Конституції України та рішення Конституційного суду України пріоритетним є положення ЗУ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» ст.9 Закону викладено в новій редакції та доповнено ст.9-1, якою за іншим порядком врегульовано здійснення продовольчого забезпечення військовослужбовців, а саме не передбачено за бажанням військовослужбовців одержувати грошову компенсацію замість продовольчих пайків.

Згідно ст.75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституційний суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативно правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження шодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт. який діяв у часі раніше».

Відповідно до ч.З ст.150 Конституції України рішення Конституційного суду України є обов`язковим до виконання на території України.

Виходячи з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного суду України, пріоритетним є положення ЗУ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів».

З урахуванням наведеного, вимога позивача щодо стягнення грошової компенсації за продовольчі пайки у сумі 50471,01 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині невиплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, суд зазначає, що дана вимога є передчасною, оскільки з відповідною заявою та підтверджуючими документами позивач до Одеського загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби не звертався, а тому за відсутності відмови у задоволенні такої заяви суд не вбачає порушень з боку відповідача.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 12 наведеного Закону передбачено умови призначення пенсій за вислугу років.

Так, пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше.

Судом встановлено, що відповдіно до п.1.4.1 Наказу Командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26 червня 2012 року №210-ос «По особовому складу», календарна вислуга років позивача станом на 26.06.2012 року склала 17 років 11 місяців 10 днів (а.с.195).

Даним наказом також встановлено, що вислуги років на отримання пенсії ОСОБА_1 не має.

Отже, за умови відсутності у позивача встановленої законом календарної вислуги років, а також відсутності відповідних дій позивача щодо оскарження наведеного наказу в частині не отримання пенсії за вислугу років, суд вважає вимоги позивача про призначення пенсії за вислугу років з 27.06.2012 року не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно наявних матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не надано доказів обґрунтування моральної шкоди, як передбачено ст. 71 КАС України, а також не доведено, в чому саме полягає така моральна шкода, заподіяна відповідачем і за якими критеріями вона була оцінена та визначено її розмір.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням наведеного та відмови у задоволенні позовних вимог, суд прийшов до висновку, що вимога ОСОБА_2 щодо стягнення з ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області моральної шкоди в розмірі 1688464 грн. задоволенню не підлягає.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеського загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби Одеської області про стягнення грошової компенсації за надмірно відпрацьований час у сумі 46123,56 грн., за затримку виплати належних звільненому працівнику сум у розмірі 276697,73 грн., виплати одноразової грошової допомоги у разі каліцтва або інвалідності у сумі 432000,00 грн., за піднайом житла у сумі 886872,00 грн., нарахованої але не отриманої різниці у сумі одноразової грошової допомоги на оздоровлення у сумі 23104,00 грн., за продовольчі пайки у сумі 50471,01 грн., повернення права носіння військової форми одягу, стягнення моральної шкоди у сумі 1688464,00 грн. та призначення пенсії з 27.06.2012 року відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин