Справа № 2а-1697/12/2070
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року м. Київ К/9991/62504/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
за участю секретаря:Латишевої Л.П.,
за участю представників
позивача:не з'явився,
відповідача 1: відповідача 2: Орлова О.О., не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2012 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2012 року

у справі №2а-1697/12/2070

за позовом Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська інвестиційна компанія»

та Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська іпотечна компанія»

про визнання договору недійсним та стягнення суми коштів,

ВСТАНОВИВ :

Державна податкова інспекція у Київському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська інвестиційна компанія» (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська іпотечна компанія» (далі - відповідач 2) про визнання договору недійсним та стягнення суми коштів.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2012 року, адміністративний позов залишено без задоволення.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач 1 до суду касаційної інстанцій надав заперечення на касаційну скаргу позивача.

Відповідач 2 письмових заперечень на касаційну скаргу податкового органу на адресу суду касаційної інстанції не надіслали.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 30 березня 2011 року між відповідачами: ТОВ «Азово-Чорноморська іпотечна компанія» (Продавець) та Азово-Чорноморською інвестиційною компанією у формі ТОВ (Покупець), укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №269-Д-11, предметом якого є придбання акцій, емітованих ПАТ «Будівельна корпорація «Європа-Азія», у кількості 49.600 шт., номінальною вартістю 1,00 грн. за шт., за договірною ціною 1 984 000,00 грн.

У зв'язку з тим, що станом на 30 березня 2011 року Азово-Чорноморська інвестиційна компанія у формі ТОВ (Покупець) мала податковий борг перед державним бюджетом України у сумі 11 432,47 грн. з податку на прибуток, 1 540,46 грн. нарахованої пені за невчасну оплату податку на прибуток, 23 652,00 грн. з податку на додану вартість, 7 023,42 грн. з податку з доходів фізичних осіб, контролюючий орган вбачає підстави визнати укладений правочин недійсним, посилаючись на порушення відповідачами вимог частини першої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 165 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору податковий орган зазначав, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203, статті 215 ЦК України, зокрема зміст правочину суперечить іншому акту законодавства, а саме - частині першій статті 165 ГК України.

Між тим, згідно з частиною 1 статті 165 ГК України, суб'єкти господарювання можуть придбавати акції та інші цінні папери, зазначені у цьому Кодексі, за рахунок коштів, що надходять у їх розпорядження після сплати податків та відсотків за банківський кредит, якщо інше не встановлено законом.

Отже, фактичною підставою для визнання договору недійсним та стягнення суми коштів за ним слугувала наявність у відповідача (Покупець за договором) на момент вчинення правочину податкового боргу, що є перешкодою, на думку податкового органу, для укладення угоди щодо придбання акцій.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 є торговцем цінних паперів та відповідно до Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» займається виключно цією діяльністю. Відтак, у своїй господарській діяльності щодо придбання та продажу цінних паперів користується спеціальною нормою Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок».

Відповідно до вимог частини першої статті 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», професійна діяльність з торгівлі цінними паперами на фондовому ринку провадиться торговцями цінними паперами - господарськими товариствами, для яких операції з цінними паперами є виключним видом діяльності, а також банками.

За змістом частини третьої вказаної статті дилерська діяльність - укладення торговцем цінними паперами цивільно-правових договорів щодо цінних паперів від свого імені та за свій рахунок з метою перепродажу, крім випадків, передбачених законом.

Отже, здійснюючи дилерську діяльність на ринку цінних паперів відповідач 1 отримує прибуток саме з цього виду діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу акцій сторони договору були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст договору відповідав всім вимогам законодавства України, сторони узгодили всі обов'язкові умови договору, волевиявлення сторін договору було вільним та відповідало їх волі, договір вчинений у встановленій законом письмовій формі, спрямований на реальне настання обумовлених ними наслідків, про що свідчить повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договорами та настання передбачених договорами наслідків - перехід права власності на акції та перерахування грошових коштів.

Фактичне виконання вказаних договірних відносин підтверджується виписками про операції з цінними паперами на рахунку відповідача, актом про виконання зобов'язань від 31 березня 2011 року, оборотно-сальдовою відомістю, документом про рух коштів, копіями платіжних доручень.

Судами встановлено, що дійсно на момент укладання угоди від 03 березня 2011 року Покупець, внаслідок невиконання податкового обов'язку, мав податковий борг перед Державним бюджетом України.

Водночас, утворення податкового боргу у розумінні вимог Податкового кодексу України не створює умов недійсності правочину.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та акту перевірки позивача, основним джерелом отримання доходу ТОВ «Азово-Чорноморська інвестиційна компанія» є прибуток, отриманий від операцій з цінними паперами.

За наведених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли цілком правильного висновку, що наявність у суб'єкта невиконаного податкового обов'язку не створює для такого суб'єкта перешкод у вчиненні правочинів.

Також, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали безпідставними доводи податкового органу щодо застосування до спірного правочину наслідків, встановлених частиною 3 статті 228 ЦК України.

Так, відповідно до вимог вказаної статті, правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже є нікчемним.

Як зазначено у частині другій статті 215 цього Кодексу, визнання судом такого правочину недійсним не вимагається.

Отже, в оскаржуваних судових рішення судові інстанції дійшли правильних висновків щодо відсутності підстав для застосування наслідків нікчемної угоди, оскільки позивачем не було наведено належних доказів в підтвердження наявності у відповідачів умислу на укладення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Натомість матеріалами справи було належним чином підтверджено факт виконання умов договору, укладеного між відповідачами.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах заявленої касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2012 року у справі №2а-1697/12/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.

Судді:Ланченко Л.В.

Пилипчук Н.Г.