Справа № 199/7120/15-а
Суддя: Сенчишин Ф. М.
Дата ухвалення: 2015-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/7120/15-а
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання дій відповідача протиправними, скасування рішення та зобовязання відповідача до вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, в якому просить:

-визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо відмови позивачці в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання;

-скасувати рішення № 41 від 4 вересня 2015 року з 26 серпня 2015 року;

-зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачці починаючи з 26 серпня 2015 року, із розрахунку 82% від грошового утримання судді в розмірі 26808,82 грн. на підставі довідки апеляційного суду № 07-374-С від 28 серпня 2015 року про заробітну плату, починаючи з 26 серпня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що постановою Верховної ОСОБА_3 України від 16 липня 2015 року № 636-VIII позивачка ОСОБА_1 звільнена з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку. Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної ОСОБА_3 України, наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року № 165-к позивачку виключено зі штату суду 25 серпня 2015 року у звязку з виходом у відставку згідно до вимог п. 9 ч. 5 ст. 126, ст. 131 Конституції України, ст. 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в звязку з досягненням пенсійного віку 65 років. 26 серпня 2015 року позивачка звернулася із заявою та поданням адміністрації Апеляційного суду Дніпропетровської області з відповідним пакетом документів до Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпропетровська про призначення і виплату їй як судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання, що підтверджується розпискою відповідача від 26 серпня 2015 року, копією заяви позивачки та поданням адміністрації Апеляційного суду Дніпропетровської області. Розпорядженням Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська № 41 від 04 вересня 2015 року позивачці відмовлено у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у звязку з тим, що на підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213VІІІ з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивачка вважає, що її право на отримання довічного грошового утримання порушене відповідачем, оскільки право на відставку судді згідно з пунктом 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України та статтею 109 Закону нею реалізовано ще 21 березня 2014 року, а своєчасно відповідно до вимог частини 1 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, вона не була звільнена у відставку Верховною ОСОБА_3 України ще з 03 червня 2014 року протягом тривалого періоду, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення її з посади судді у відставку, жодним чином не залежало від її волі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви на яких вони ґрунтуються. Позовні вимоги додатково обґрунтувала посиланням на судову практику Київського апеляційного адміністративного суду у справах № 826/4136/15 та № 705/1490/15-а та Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №826-11769-15.

Представник відповідача УПФУ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська ОСОБА_2 в суді заперечила проти задоволення предявлених до них позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтувала тим, що на підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213VІІІ з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Таким чином, позивачка права на призначення їй довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не має.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

З копії трудової книжки позивачки (а.с. 19-22) вбачається, що постановою Верховної ОСОБА_3 України № 2297-ІІІ від 25 березня 2001 року позивачка ОСОБА_1 була обрана на посаду судді Апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково. З 03 грудня 1993 року остання працювала суддею суду першої інстанції. Стаж роботи на посаді судді складає 21 рік 8 місяців 22 дні.

21 березня 2014 року позивачка, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», звернулася із заявою про відставку, що підтверджується копіями її заяв від 21 березня 2014 року до Вищої ради юстиції (а.с. 23) та Верховної ОСОБА_3 України (а.с. 24), прийнятими начальником відділу кадрів Апеляційного суду Дніпропетровської області 21 березня 2014 року, а також направленими на адресу Вищої ради юстиції поштою, що підтверджується копією поштової квитанції про відправлення вказаної кореспонденції 24 березня 2014 року та копією поштового повідомлення про отримання цієї кореспонденції Вищою радою юстиції 26 березня 2014 року (а.с. 25).

Лише 18 червня 2015 року Вищою радою юстиції було прийняте рішення № 40/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної ОСОБА_3 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку», яким вирішено внести відповідне подання до Верховної ОСОБА_3 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 26).

16 липня 2015 року Верховною ОСОБА_3 України прийнято постанову № 636-VIII «Про звільнення суддів» (а.с. 27), якою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області Кіктенко Любов Миколаївну.

До позову додана копія наказу Голови апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 № 165-к (а.с. 28), яким ОСОБА_1, яку звільнено з посади судді відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та постанови Верховної ОСОБА_3 України від 16 липня 2015 № 636-УІІІ «Про звільнення суддів», відраховано із складу суддів апеляційного суду з 25 серпня 2015 року.

26 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська із заявою (а.с. 31) та поданням апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. 32) з відповідним пакетом документів про призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська № 41 від 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з тих підстав, що з 01 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 109 Закону №2453, а також подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього і вільного (без стороннього впливу чи примусу) волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Зазначене вбачається також і з рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, п.п. 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону.

Так, суд, зокрема, зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Тобто, за наявності відповідного стажу суддя має право звернутися із заявою про вихід у відставку до Вищої ради юстиції (ст. 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції»). Відповідно до п. 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції розгляд цього питання включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

Частиною 3 статті 102 вказаного Закону передбачено, що Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті.

Всупереч вимог частин 1 та 3 статті 102 вказаного Закону, ОСОБА_1 не була звільнена Верховною ОСОБА_3 України з посади судді з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років, тобто 03 червня 2014 року, а Вища рада юстиції, проявляючи тривалу бездіяльність, не внесла подання до Верховної ОСОБА_3 України не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, тобто до 19 травня 2014 року.

Вища рада юстиції внесла подання до Верховної ОСОБА_3 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у зв'язку з поданням заяви про відставку лише 18 червня 2015 року рішенням № 40/0/15-15.

Отже, Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й ОСОБА_3 України. Про це свідчить відсутність будь-якого контролю за проходженням матеріалів про звільнення суддів у парламентських комітетах. Відповідно до частини другої ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної ОСОБА_3 України» (в редакції, чинній на день внесення зазначеного подання Вищою радою юстиції) керівництво Верховної ОСОБА_3 України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно зі ст. 109 Закону № 2453 заяву про відставку позивачкою подано 21 березня 2014 року.

Зазначену заяву 18 червня 2015 року було розглянуто Вищою радою юстиції і рішенням останньої внесено подання до Верховної ОСОБА_3 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області.

Разом з тим, більше, аніж через один рік і чотири місяці, а саме 16 липня 2015 року постановою Верховної ОСОБА_3 України № 636-VIII, ухваленою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, позивачку звільнено з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у зв'язку з поданою заявою про відставку.

Тобто, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивачки з посади судді у відставку, жодним чином не залежав від її волі, а тому й не впливає на вирішення питання про призначення та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за законодавством, чинним на час подання нею заяви про відставку.

Між тим, позбавлення позивачки права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку відповідно до Закону є протиправним ще й у зв'язку з тим, що за приписами ст. 22 Конституції України «при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 1-2/2013 (по справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні також відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні ОСОБА_3 суддів України від 05 лютого 2015 року № 6, у якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), та і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не його особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У цьому ж рішенні, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, ОСОБА_3 суддів України зазначила про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального і соціального забезпечення. при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

А відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачкою реалізовано ще 21 березня 2014 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, частиною 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання/призначаються відповідно до законів України, в тому числі і «Про судоустрій і статус суддів», та цей закон діє після досягнення позивачкою 65-річного віку, наявні підстави для задоволення позову, враховуючи наступні обставини.

Статтею 58 Конституції України визначено, що судом застосовується матеріальний закон, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України.

Згідно ст. 7 КАС України одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип верховенства права.

За ч. 3 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

На час виникнення спірних правовідносин 02 червня 2015 року (досягнення позивачкою 65-річного віку) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, із відповідними змінами.

Частиною 3 ст. 138 вказаного закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Пунктом 6.4 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року зазначається, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Про це також вказано і в Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

В Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та інтересів осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

В Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи державам-членам щодо суддів зазначається: незалежність, ефективність та обовязки від 17 листопада 2010 року № (2010) 12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обовязкам, а також бути достатньою щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці»(пункт 54).

Положення статті 47 Закону № 2453 узгоджуються з вимогами міжнародних актів щодо незалежності суддів (а право на грошове утримання є складовою незалежності) і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя, а також гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод».

Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення, які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України», поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав… Сучасна Хартія складається з положень, які найкращим чином гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівня гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівня гарантій, вже досягнутих у відповідних державах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його право за законом або в більш широкому розумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, повязаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Пункт 6.4 Хартії зазначає, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Враховуючи наведене, суд вважає протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо відмови позивачці в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці рішенням № 41 від 4 вересня 2015 року. Право позивачки підлягає поновленню шляхом визнання зазначених дій відповідача протиправними, визнання протиправним та скасування рішення комісії для розгляду питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України Управління пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпропетровська № 41 від 04 вересня 2015 року щодо відмови позивачці в призначенні довічного утримання судді у відставці, а також зобовязані відповідача здійснити нарахування та виплату позивачці довічного утримання судді у відставці з часу її звернення до відповідача.

При цьому суд враховує, що позивачка на час розгляду справи в суді отримує пенсію за віком, отже виплата довічного утримання позивачці маж бути здійснена з урахуванням виплачених сум раніше призначеної пенсії за віком.

Також суд враховує, що позивачка просить суд зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у із розрахунку 82% від грошового утримання судді в розмірі 26808,82 грн. на підставі довідки апеляційного суду № 07-374-С від 28 серпня 2015 року про заробітну плату, починаючи з 26 серпня 2015 року.

Оскільки стаж позивачки на посаді судді становить повний 21 рік, остання на підставі ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) має право на призначення їй щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Відповідно до довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2015 року за № 07-374-С (а.с. 34), заробітна плата (суддівська винагорода) ОСОБА_1 за останній повний відпрацьований місяць перед звільненням становить 26808,82 грн., в тому числі матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 13398 грн.

Суд дійшов висновку, що вимога позивачки про визначення розміру довічного грошового утримання виходячи з розміру певної виплати за липень 2015 року за вищевказаною довідкою суперечить приписам ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) і задоволенню не підлягає.

Доводи позивачки щодо застосування до спірних правовідносин положень закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній на 21 березня 2014 року, судом відхиляються, оскільки станом на 21 березня 2014 року право позивачки на розгляд такої заяви у межах визначеного законом строку ще не було порушене.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

За п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України, суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Позивачка простить суд звернути постанову до негайного виконання на підставі ч. 2 ст. 256 КАС України.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за доцільне негайно виконати постанову суду у межах суми стягнення за один місяць на підставі п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, позивачці слід присуди здійснені нею документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487,20 грн. (а.с. 1) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 9, 11, 14, 71, 99, 100, 160 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання дій відповідача протиправними, скасування рішення та зобовязання відповідача до вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо відмови в призначенні і виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії для розгляду питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України Управління пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпропетровська № 41 від 04 вересня 2015 року щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська нарахувати з 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, а також виплату ОСОБА_1 починаючи з 26 серпня 2015 року нарахованого довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням вже виплачених їй сум пенсії за віком.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці піддягає негайному виконанню у межах суми довічного грошового утримання за один місяць.

Присудити ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпропетровська.

На постанову може бути подана апеляційна скарга в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий:

13.10.2015