Справа № 0519/6098/2012
Суддя: Артеменко Л. І.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 0519/6098/2012
ПОСТАНОВА

іменем України

5 жовтня 2015 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Артеменко Л.І.,

при секретарі Масюку М.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, третя особа - Маріупольська міська рада, ОСОБА_3, про визнання рішень недійсними,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсними з часу прийняття пунктів 1 та 2 рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.05.1991 № 189/18 в частині закріплення за ОСОБА_5 земельної ділянки; рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.01.92 №ПР №1 та від 13.05.1992 № 168/2 про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 на 2 самостійних домоволодіння.

В обгрунтування заявлених вимог послався на те, що йому на праві власності за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально, з 28.09.1989 року належить домоволодіння за адресою АДРЕСА_1. За рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.05.1991 № 189/18 затверджено акт прийому до експлуатації жилого будинку литА-1 за цією ж адресою, побудованого ОСОБА_5, видане свідоцтво про право власності на його ім»я, а також за ним та ОСОБА_5 закріплена земельна ділянка площею 1146 кв.м. за фактичним землекористуванням. Рішеннями виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.01.92 №ПР №1 та від 13.05.1992 № 168/2 проведено поділ домоволодіння за цією адресою на два самостійних домоволодіння: жилий будинок, належний ОСОБА_5, з земельною ділянкою площею 774 кв.м. та залишками 300 кв.м., розміщений в північний частині домоволодіння, виділений в самостійне домоволодіння з присвоєнням номеру АДРЕСА_2, жилий будинок Г-1 з усіма будівлями, розміщений в південній частині домоволодіння з земельною ділянкою 372 кв.м., залишений як самостійне домоволодіння з номерним знаком АДРЕСА_1. Вважає, що оскаржуваними рішеннями порушені його права як власника нерухомого майна, що перебувало в спільній сумісній власності за цією адресою, на поділ земельної ділянки за його участю та згодою та оформлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно, оскільки він не надавав згоду на поділ домоволодіння, від його імені відповідна заява написана іншою особою, а ОСОБА_5 помер 20 квітня 1983 року, тобто, рішення були прийняті щодо померлої особи.

30 вересня 2015 року в судовому засіданні представник позивача, діючий за довіреністю в межах повноважень, відмовився від позову в частині вимог про визнання недійсними з часу прийняття пунктів 1 та 2 рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.05.1991 № 189/18, яким закріплена за позивачем та ОСОБА_5 земельна ділянка за фактичним землекористуванням, посилаючись на те, що його довірителем надавалась згода ОСОБА_3 на оформлення будинку. Ухвалою суду від 30.09.2015 відмова прийнята судом, провадження у справі в цій частині закрито.

В судовому засіданні 5 жовтня 2015 року позивач позов про визнання недійсними з часу прийняття рішень виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.01.92 №ПР №1 та від 13.05.1992 № 168/2 про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 на 2 самостійних домоволодіння підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що в вересні 1989 року у ОСОБА_7 придбав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу будинок по АДРЕСА_1, який за Генеральним планом домоволодіння позначений літерою Г-1. В договорі була зазначена площа земельної ділянки 600 кв.м., однак фактично розміри земельної ділянки він не заміряв, правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки на право користування на той час ніяких не було і після придбання будинку документи на право користування земельною ділянкою або на право власності на земельну ділянку на його ім»я не видавались, державний акт на право власності(користування) земельною ділянкою він не отримував. Його сусіди - ОСОБА_3 та її чоловік, будинок та господарчі споруди яких також розміщені за цією адресою, перемістили огорожу, що поділяла земельну ділянку на 2 частини, в бік його будинку, таким чином, забрали у нього частину землі, однак він не звернув на це уваги. В 2007 році він дізнався, що рішеннями відповідача в 1992 році начебто за його згодою домоволодіння поділене на два самостійних домоволодіння. Однак згоди на поділ домоволодіння як його співвласник, він не давав, вважає, що саме ОСОБА_3 була виконана заява від його імені про надання згоди на поділ домоволодіння, що було обов»язковим для прийняття позитивного для ОСОБА_3 рішення. Оскільки за рішеннями без його згоди йому виділена земельна ділянка значно меншою площею, ніж у сусідки ОСОБА_3, його права порушені. Документом, що підтверджує право користування ним земельною ділянкою за зазначеною адресою, вважає рішення виконкому № 189/18 від 15.05.1991. Позов просив задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в суді позов підтримав, просив задовольнити, оскільки оскаржуваними рішеннями порушені права позивача як співвласника домоволодіння та користувача земельної ділянки за зазначеною адресою, йому виділена земельна ділянка меншою ніж 400 кв.м. площею за відсутності каналізації, а самі рішення прийняті з порушенням процедури їх прийняття, передбаченої Інструкцією МКХ УРСР від 27.09.68р; не скасовано рішення виконкому від 14.12.88 № 96 «Про неможливість виділу в окреме домоволодіння по АДРЕСА_1».

Представник відповідача до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи у відсутність відповідача та письмові заперечення проти його участі в якості відповідача, посилаючись на те, що Жовтнева райадміністрація не є правонаступником районної ради народних депутатів м. Маріуполя, була створена 1997 році за рішенням Маріупольської міської ради від 30.12.96 № 367, матеріали до оскаржуваних рішень не зберігає.

Представник третьої особи - Маріупольської міської ради у судових засіданнях участі не приймав, письмових пояснень суду не надав.

З-я особа ОСОБА_3 заперечила проти задоволення вимог, вважала прийняті рішення законними, оскільки позивач не був власником всього домоволодіння, на земельній ділянці були два окремих будинки, кожний з яких належав окремому власнику, між якими ще до набуття права власності на будинок позивачем утворився визначений порядок користування земельною ділянкою, яка була фактично поділена на 2 окремі частини, жодних правовстановлюючих документів на право власності або користування земельною ділянкою ніхто з власників будинків не мав. Рішенням виконкому № 189/18 від 15.05.1991 за згодою позивача був прийнятий в експлуатацію будинок літ А-1 з надвірними спорудами на ім»я померлого її чоловіка, з закріпленням меж земельної ділянки за фактичним землекористуванням, оскаржуваними рішеннями - виділений в самостійне домоволодіння, а з квітня 1992 року належить їй за правом спадкування. Крім того, вона є власником земельної ділянки площею 1000 кв.м. з 2008 року по АДРЕСА_2, в той час як позивач не мав і не має жодного документу на право користування (власності) на земельну ділянку по АДРЕСА_1. В позові просила відмовити.

Представник 3-ї особи в позові просив відмовити, оскільки оскаржувані позивачем рішення не порушують його права.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

За Генеральним планом домоволодіння АДРЕСА_1 від 14.07.1988, воно складається з двох жилих будинків, надвірних споруд, його фактичними власниками є ОСОБА_8 та ОСОБА_5, між будинками та спорудами наявна огорожа по південній стіні літньої кухні В, загальна площа земельної ділянки складає 1070 кв.м. (а.с.182).

За генеральним планом цього ж домоволодіння станом на 21.10.88 наявна огорожа між будинками та спорудами по південній стіні гаражу, побудованого з південної сторони літньої кухні, загальна площа земельної ділянки складає 1070 кв.м.(а.с.183).

За договором купівлі-продажу 28 вересня 1989 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_7 один жилий будинок літера Г з належними до цієї частини будівлями подвір»я сарай літера Р, іншими спорудами по АДРЕСА_1 на земельні ділянці 600 кв.м., який належав ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, вид. 12.09.89р. Першою маріупольською нотаріальною конторою за р.№ 2-8471.

За Генеральним планом домоволодіння АДРЕСА_1 станом на 02.08.1990 площа земельної ділянки складає 372 кв.м., а її межа з північної сторони відповідає лінії розмежування земельної ділянки станом на 21.10.88 (а.с.195 т.1).

Позивачем 23.04.1991 року надана згода на оформлення на праві особистої власності будинку ОСОБА_5 ОСОБА_3 (а.с.162 т.1)

Рішенням виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя № 189/18 від 15.05.1991 затверджено акт прийомки до експлуатації жилого будинку лит А-1 по АДРЕСА_1, побудованого ОСОБА_5, видане свідоцтво про право особистої власності на його ім»я, а також закріплено за ОСОБА_5 і ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1146 кв.м. за фактичним землекористуванням.

Оскаржуваними рішеннями виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 15.01.1992 ПР №1 «Про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 на два самостійних домоволодіння» та від 13.05.92 № 168/2 «Про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 на два самостійних домоволодіння» жилий будинок літ А з усіма будівлями, належний ОСОБА_5 і розміщений в північній частині домоволодіння з земельною ділянкою площею 774 кв.м. та надлишком 300 кв.м. виділений в самостійне домоволодіння з присвоєнням номерного знаку АДРЕСА_2, як новоутворене домоволодіння. Жилий будинок Г1 з усіма будівлями, належний ОСОБА_1 і розміщений в південній частині домоволодіння з земельною ділянкою площею 372 кв.м. залишений як самостійне домоволодіння з номерним знаком АДРЕСА_1. У зв'язку з поділом домоволодіння доручено БТІ провести заміну генеральних планів. Підставою для прийняття рішення зазначені: домоволодіння має два окремо розміщених будинки, які належать двом власникам -ОСОБА_5 та ОСОБА_1, які згодні його поділити на два самостійних; Маріупольське міське БТІ надало висновок про можливість поділу та схему поділу. За висновком про виділ жилих будинків в самостійні домоволодіння від 08.08.91 під час обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1, на місці встановлено, що домоволодіння має два окремо розміщені житлові будинки з надвірними спорудами, належні окремим власникам: ОСОБА_5, при чому документи на право власності ОСОБА_5 на будинок А-1 з надвірними спорудами оформляються, та ОСОБА_1 (по-батькові ОСОБА_1, ОСОБА_1) на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1989 р№2-8851 належить будинок Г зі спорудою г; земельна ділянка площею 1146 кв.м. за фактичним землекористуванням закріплена рішенням виконкому від 15.05.91 Пр5; надлишки 300кв.м. виділені в тимчасове користування ОСОБА_3 за рішенням виконкому від 23.07.91 № 295. Виділ є можливим, оскільки на земельній ділянці розміщені окремо два будинки, належні різним власникам; наявна тверда межа; кожна земельна ділянка має два самостійних виходи на вулицю і може мати два самостійних номера. За фактичним користуванням у ОСОБА_3 перебуває земельна ділянка площею 774 кв.м., надлишки 300 м, у ОСОБА_1 - земельна ділянка площею 372 кв.м. За схемою поділу лінією поділу є встановлена огорожа за фактичним землекористуванням та наявною межею, до якої з боку будинку літ А-1 розміщений гараж та сарай. (а.с.63-66 т.1)

Свідоцтво про право особистої власності видане Маріупольським відділом комунального господарства 10.04.92 за № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим ОСОБА_9 19.05.1992 р (а.с.142 т.1).

Свідок ОСОБА_11 засвідчив, що саме ОСОБА_8, власник будинку літ. Г після передачі йому в 1972 році у фактичну власність літньої кухні відокремив частину своєї земельної ділянки та самостійно поставив огорожу, по лінії огорожі він побудував гараж, а після смерті ОСОБА_8 його спадкоємиця ОСОБА_7 цю огорожу не пересувала, і за її згодою літню кухню та гараж він продав ОСОБА_3, документи передав у БТІ. Лінія розмежування відображена на генеральному плані домоволодіння станом на 21.10.1988.

Відповідно до ст.. 135 Конституції УРСР, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, виконавчі комітети місцевих рад приймали рішення та видавали розпорядження в межах повноважень, наданих їм законодавством УРСР.

Відповідно до ст.. 42 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», ст.. 11 Земельного кодексу УРСР 1970 року, ст.. 11,17 Земельного Кодексу УРСР 1990 року до компетенції виконавчого комітету міської ради належали контроль за використанням і охороною землі на відповідній території, реєстрація права власності на землю і права користування та договорів на оренду землі; ведення державного земельного кадастру; а також затвердження актів прийняття в експлуатацію об'єктів житлово-цивільного призначення. Прийняття оскаржуваних рішень відносилось до компетенції виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя згідно розділів 7 та 8 Положення про Жовтневу районну адміністрацію виконавчого комітету Маріупольської міської ради народних депутатів (а.с.73-80 т.1).

Відповідно до Основ земельного законодавства СРСР і союзних республік право користування землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Відповідно до ст..ст. 16, 20 Земельного кодексу УРСР 1970 року право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується відповідними актами, які видаються на підставі відповідних рішень виконавчих комітетів після відводу земельних ділянок в натурі. Відповідно до ст.. 22 Земельного кодексу України 1990 року, право володіння або право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст.ст. 101, 112, 113,118 ЦК УРСР фізичній особі міг належати на праві особистої власності один житловий будинок, фізичним особам на праві спільної сумісної(часткової) власності також міг належати один житловий будинок, якими вони володіли та розпоряджались за взаємною згодою.

Відповідно до ст.. 91 Земельного кодексу УРСР 1970 року, ст.29 Земельного кодексу УРСР 1990 року, які були чинні на час виникнення спірних правовідносин, земельною ділянкою спільно користуються особи, яким належить будинок на праві спільної власності.

Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. МКГ УРСР 31.01.66 р., під домоволодінням розуміється два і більше будинків з приналежними до них будівлями чи без таких, що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Якщо домоволодіння складається з двох або більше жилих будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, такі будинки з приналежними до них надвірними будівлями підлягають виділенню з складу домоволодінь, як самостійні, з закріпленням за кожним з них окремої земельної ділянки під окремим номером по вулиці, провулку, площі. Домоволодіння підлягають реєстрації у випадку закінчення будівництвом будинків на підставі правовстановлюючих документів. Право користування земельними ділянками, на яких розташовані будинки або домоволодіння з будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 09.01.1070р «Про порядок обміру і обліку земель міст і селищ міського типу Української РСР», на підставі рішень про відвід земельної ділянки, а обмір земельних ділянок проводиться в межах відводів, у разі їх відсутності - за фактичним землекористуванням.

За Інструкцією про порядок виділу жилих будинків із складу домоволодіння в містах та селищах міського типу Української РСР 1968 року поділ домоволодіння на 2 і більше самостійних домоволодіння провадиться в адміністративному порядку за дотриманням певних умов: на земельній ділянці є не менше 2 основні будівлі, одна з яких належить повністю одному чи групі співвласників, кожну з них можливо виділити з самостійною земельною ділянкою в окреме домоволодіння; кожне з виділених домоволодінь має самостійний виїзд на вулицю і самостійний міліцейський номер; на поділ домоволодіння обов'язково є згода всіх співвласників. Матеріали про можливість виділу готує БТІ, при цьому за участю власників домоволодіння складається акт про фактичне користування будівлями та спорудами за відсутності нотаріально посвідченого договору або рішення суду про порядок користування будівлями та спорудами; при можливості виділу провадиться обмір частин земельної ділянки, що перебувають у фактичному користуванні співвласників з нанесенням меж фактичного користування. На підставі рішення виконкому про поділ домоволодіння у громадян відбираються старі документи, погашаються, підшиваються в інвентаризаційні справи разом з рішенням виконкому, замість старих документів громадянам видаються свідоцтва про право власності на нові домоволодіння.

Аналізуючи ці правові акти, суд приходить до висновку, що вимога про наявність згоди всіх співвласників на поділ домоволодіння стосується випадків, коли домоволодіння перебувало у спільній сумісній власності двох і більше осіб на підставі правовстановлюючих документів і доля кожного з них була виділена в натурі зі спільного майна або за договором або за рішенням суду.

Як встановлено судом, позивачу та ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної або часткової власності ніколи не належало. Визначально в 1989 році позивачем був придбаний житловий будинок літ Г за зазначеною адресою у ОСОБА_7 з зазначенням земельної ділянки в 600 кв.м., яка на генеральному плані та в натурі межами виділена не була, уповноваженими органами рішення про передачу в користування позивачу земельної ділянки площею 600 кв.м. за цією адресою не приймались, а у фактичному користуванні позивача перебувала земельна ділянка площею 372 кв.м., як і у колишнього власника будинку, що підтверджується зазначенням на генеральних планах домоволодіння АДРЕСА_1 огорожі між двома будинками, та свідченнями свідка ОСОБА_11 Рішенням виконкому від 15.05.91р. № 189/18 був прийнятий в експлуатацію будинок ОСОБА_5, побудований ним самовільно за цією адресою, а також закріплене право користування земельною ділянкою за фактичним землекористуванням за позивачем та ОСОБА_3, власниками будинків, розміщених на земельній ділянці за однією адресою. На підставі прийнятих виконкомом рішень, які оскаржує позивач, позивачу та ОСОБА_3 не були видані замість старих документів свідоцтва про право власності на нові домоволодіння або будь-які нові правовстановлюючі документі. І на теперішній час для позивача правовстановлюючим документом на будинок є договір купівлі-продажу від 28.09.89, а у ОСОБА_3 - свідоцтво про право на спадщину, видане в квітні 1992 року.

Таким чином, станом на час прийняття оскаржуваних рішень позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який помер ще в 1983 році, ОСОБА_9, яка в квітні 1992 року оформила свої спадкові права на будинок літ А-1 з належними до нього спорудами, не були співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 в розумінні ст. 113 ЦК УРСР; на кожний будинок, Г-1 та А-1, існувала окрема домова книга, в якій були зареєстровані тільки особи, що проживали в цих будинках, правовстановлюючі документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в передбаченому порядку позивачу та іншим фактичним користувачам не видавались, рішення про передачу в користування(власність) цієї земельної ділянки не приймались, а було лише рішення виконкому Жовтневої районної ради від 15.05.91 розділено по фактичному землекористуванню земельну ділянку за зазначеною адресою загальною площею 1146 кв.м., кожен з них протягом кількох років користувався окремою частиною земельної ділянки за цією адресою, площа якої була виміряна представником БТІ при обстеженні земельної ділянки, про що зазначено у висновку про можливість поділу від 08.08.1991, а тому і згода позивача на поділ домоволодіння не була потрібною.

За зазначених обставин суд приходить до висновку, що відсутність заяви позивача про надання згоди на поділ домоволодіння, що суд вважає встановленим з огляду на висновок судової експертизі № 342 від 31.03.2015, за яким підпис на заяві від 13.08.1991 про надання згоди на поділ домоволодіння від імені позивача виконаний не ним, а іншою особою, наявній в інвентарній справі на будинок, не має правового значення для вирішення спору.

Суд не може погодитись з позицією позивача щодо порушення його прав прийнятими рішеннями через встановлення розміру земельної ділянки по АДРЕСА_1 в 375 кв.м., менше мінімальних 400 кв.м. за п. 7 Інструкції, оскільки ці рішення лише фіксували розміри земельних ділянок за фактичним землекористуванням, а у фактичному користуванні позивача перебувала земельна ділянка саме такою площею, за ним та ОСОБА_3 земельна ділянка загальною площею 1146 кв.м. була закріплена за фактичним землекористуванням, площа ділянки, що перебувала у фактичному користуванні позивача, з часу придбання ним будинку не змінювалась. Оскаржувані рішення за своєю правовою природою не є рішеннями про надання земельних ділянок у користування чи власність. Розмір земельної ділянки відповідав вимогам ст.. 67 Земельного кодексу УРСР.

Помилкове зазначення в тесті оскаржуваних рішень невірного по-батькові позивача не впливає ані на суть рішень, ані на вирішення спору, оскільки жодним учасником процесу не оспорений той факт, що власником будинку літГ та надвірних споруд до нього по АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_1

Не має правового значення для вирішення спору і наявність рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя від 14.12.88 № 496, яким затверджено висновок про неможливість виділу в окреме домоволодіння по АДРЕСА_1, оскільки при прийняття оскаржуваних рішень виконком керувався наявним висновком БТІ про можливість виділу жилого будинку зі складу домоволодіння.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з оку органів державної влади, місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. В порядку, передбаченому КАС України, розглядаються спори фізичних осіб з суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його актів індивідуальної дії. Способом захисту порушених прав є, серед іншого, визнання недійсними з моменту прийняття таких актів, якщо судом буде встановлено порушення прав позивача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач фактично намагається відновити своє право на користування земельною ділянкою площею 1146 кв.м. по АДРЕСА_1 та врахування його думки щодо варіанту розділу саме земельної ділянки, оскільки ним визнається фактично право власності за ОСОБА_3 на будинок А-1 та належні до нього споруди, у тому числі і літню кухню, яка до 1972 року відносилась до будинку Г-1 та гараж, побудований ОСОБА_11 на межі з земельною ділянкою, яку він отримав у користування після придбання будинку. Разом з тим, з часу придбання будинку літ. Г-1 позивачем між ним та сусідами не змінювався порядок користування земельною ділянкою, встановлений колишнім власником цього будинку, не виникали спори з приводу землекористування, позивачем не були оформлені правовстановлюючі документи на земельну ділянку та не зареєстроване в передбаченому законом порядку право користування(власності) як на земельну ділянку, приналежну до будинку літ Г і споруд до нього, площею за договором купівлі-продажу в 600 кв м , так і на земельну ділянку площею 1146 кв.м.

Дослідив докази у справі та надав їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення прийняті відповідним органом в межах повноважень з дотриманням процедури прийняття, ними не порушені жодні права позивача як власника будинку літ Г по АДРЕСА_1, який не мав і не має належних документів на право користування (власності) земельною ділянкою за цією адресою. Законні підстави для задоволення позову відсутні, а тому в його задоволенні слід відмовити. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем витраті відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 101, 112, 113, 118 ЦК УРСР, ст.. 42 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», ст.ст. 11, 16, 20, 91 Земельного кодексу УРСР 1970 року, ст.ст. 11, 17, 22,29 Земельного Кодексу УРСР 1990 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. МКГ УРСР 31.01.66, Інструкцією МКГ УРСР від 09.01.1070р «Про порядок обміру і обліку земель міст і селищ міського типу Української РСР», Інструкцією про порядок виділу жилих будинків із складу домоволодіння в містах та селищах міського типу Української РСР 1968 року, ст..ст. 2, 9, 11, 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, третя особа -Маріупольська міська рада, ОСОБА_3, про визнання недійсними з моменту прийняття рішень виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Маріуполя Донецької області від 15.01.1992 № ПР №1 та від 13.05.1992 № 168/2 про поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 на два самостійних домоволодіння - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті та підписані в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 5 жовтня 2015 року.

Копію постанови в повному обсязі сторони можуть одержати в суді після 10 жовтня 2015 року.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.І. Артеменко