Справа № 826/12142/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 жовтня 2015 року № 826/12142/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державного агенства земельних ресурсів України

провизнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства земельних ресурсів України про визнання протиправними а скасування наказів від 22.10.2014 №200-к, від 15.12.2014 №234-к в частині; поновлення на посаді.

Позов обґрунтовано тим, що переведення позивача на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного виходу на роботу відбулось під тиском, отже наступне вивільнення позивача з посади у зв'язку з виходом основного працівника на роботу є протиправним.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, проте явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 11.07.2014 працював на посаді головного спеціаліста відділу використання та охорони земель Департаменту Держземагенства України.

22.10.2014 позивача наказом №200-к переведено на посаду головного спеціаліста відділу використання земель Департаменту землеустрою Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці.

В подальшому, наказом від 15.12.2014 №234-к позивача звільнено у зв'язку з закінченням строку трудового договору згідно із п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України "Про державну службу" Кодексом законів про працю України.

З матеріалів справи вбачається, що 22.10.2014 позивача попереджено про подальше вивільнення згідно із п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників центрального апарату Держземагенства України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів».

Разом з попередженням про наступне вивільнення позивачу запропоновано у новій структурі Держземагенства України посада головного спеціалісті відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

Слід зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом встановленим частиною першою статті 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці

Відповідно до ст 32 Кодексу законів про працю України Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем написано заяву про переведення його на посаду головного спеціалісті відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

Оскільки, зміна трудового договору в даному випадку мала місце у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників центрального апарату Держземагенства України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», отже переведення позивача на строковий трудовий договір не свідчить про погіршення становища позивача тат не порушує трудових прав останнього.

З огляду на викладене, доводи позивача, що відповідачем не запропоновано йому переведення на іншу посаду є необґрунтованими.

Щодо доводів позивача, що заяву про переведення на посаду головного спеціалісті відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу написано під тиском суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1. ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається. що позивач не звертався зі скаргами та заявами на тиск до компетентних органів.

З огляду на викладене, доводи позивача, зо заяву про переведення ним написано під тиском є необґрунтованими.

Як зазначено вище, наказом від 22.10.2014 № 200-к позивача переведено з 03.11.2014 на посаду головного спеціалісті відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

Враховуючи, що позивача переведено на згадувану посаду на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу, отже фактично з позивачем було укладено строковий трудовий договір, що спростовує доводи позивача, що трудовий договір з відповідачем було укладено на невизначений строк є безпідставним.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 15.12.2014 №237-к «Про вихід з відпустки ОСОБА_2» остання з 16.12.2014 приступила до виконання службових обов'язків головного спеціалісті відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, і використання та охорони земель Держземагенства України.

У зв'язку з викладеним, наказом від 15.12.2014 №234-к позивача звільнено у зв'язку з закінченням строку трудового договору згідно із п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В разі виходу основного працівника на роботу, прийнятий на роботу за строковим трудовим договором для заміщення основного працівника, працівник має бути звільнений на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП. Для цього не потрібна заява тимчасового працівника про звільнення, оскільки свою згоду на це він уже висловив у заяві про приймання на роботу на визначений строк.

Таким чином, як установлено судом, укладений з позивачем безстроковий трудовий договір за його бажанням було переукладено на строковий трудовий договір, після закінчення строку якого відповідач звільнив позивача з роботи.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення відповідачем ст. 17-19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» з огляду на наступне.

Статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до ст. 18. З Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 19 згадуваного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що інвалідність позивача настала не від час роботи в апараті Державного агентства земельних ресурсів України, позивач не звертався до відповідача з заявою про створення для нього спеціального робочого місця (режиму), отже суд не вбачає порушення згадуваних статей Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» при прийнятті оскаржуваних наказів.

Ймовірне порушення відповідачем норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів є підставою для вжиття відповідних заходів реагування Фондом соціального захисту інвалідів та не вказує на наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що прийнятті оскаржених наказів відповідач діяв відповідно до згадуваних норм Кодексу законів про працю України, отже позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж позовних вимог та з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин