Справа № 814/2207/13-а
Суддя: Желєзний І. В.
Дата ухвалення: 2013-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

814/2207/13-а

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

13 червня 2013 року Справа № 814/2207/13-а

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Желєзного І.В. секретар судового засідання Ткач Г.С. розглянувши адміністративну справу

про

стягнення коштів в сумі 1857 гривень 63 копійки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення з відповідача несплачених адміністративно-господарських санкцій за невиконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 році в розмірі 1846 грн. 16 коп. та пені за порушення терміну сплати санкції у розмірі 11 грн. 47 коп., посилаючись на порушення підприємством ст.ст.19, 20 Закону України “Про основи соціального захисту інвалідів в Україні.

Відповідач позов не визнав, зазначивши що відповідно до вимог ст.ст.18,19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні ” відповідачем протягом 2012 року постійно і своєчасно надавались в Ленінського районного центру зайнятості звіти “Про наявність вакансій ” за формою № 3-ПН з метою працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями на вакантні місця та здійснювалась систематична робота спрямована на самостійне працевлаштування інвалідів.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених вимог, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. №875-ХІІ (надалі – Закон №875-ХІІ) для всіх підприємств, установ і організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи і організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою ст.19 Закону №875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округляється до цілого значення.

Як вбачається із матеріалів справи середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у відповідача ” у 2012 році складала 13 чоловік. Кількість працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону №875-ХІІ – 1 особа (фактично протягом 2012 року особи з обмеженими фізичними можливостями не працювали).

Згідно ч.3 ст.19 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, в тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно до ст.18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій, чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально - економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70 “Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” затверджений Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування (надалі - Порядок). Згідно з вказаним Порядком інформація про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Відповідно до п. 5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. за № 314 (із змінами від 10 січня 2002р) (далі —Положення), підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Пунктом 14 Положення визначено, що підприємства, зокрема, у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів; розробляють і затверджують інструкцію про робоче місце інваліда.

Крім того, відповідно до п. 10 Положення працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Міністерства соціального захисту, місцевими радами, суспільними організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Відповідно до п. З Положення робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представника МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування інваліда.

Наказом Державного комітету статистики від 6 липня 1998 р. № 244 затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)”, яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємця, що використовує найману працю покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок по виявленню і підбору інвалідів для працевлаштування. Такий обов’язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ.

При розгляді справи встановлено, що відповідач своєчасно в 2012 році виділив робочі місця для працевлаштування інвалідів та систематично інформував Ленінський районний центр зайнятості про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів шляхом подання звітності згідно вимог законодавства (щомісячно надсилались звіти за формою №3-ПН), що позивачем не оспорюється та підтверджується листом Ленінського районного центру зайнятості.

Підприємство доводило до відома всіх зацікавлених осіб про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, що підтверджується листами-запрошеннями відповідача на працевлаштування вказаних осіб до кожного чотирьох районних центрів зайнятості м. Миколаєва та підприємств, організацій.

Крім того, відповідачем самостійно систематично протягом 2012 року здійснювались заходи направлені на залучення до працевлаштування інвалідів – у засобах масової інформації були розповсюджені оголошення про наявність вакантних місць для правлаштування інвалідів, крім того відповідач приймав участь в «Ярмарку вакансій для осіб з інвалідністю» та застосовувались інші заходи для пошуку та працевлаштування інвалідів.

До того ж обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. З матеріалів справи вбачається, що відповідач вживав заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання. У зв'язку з цим покладання на відповідача відповідальності за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для їх працевлаштування, має узгоджуватися з підставами, передбаченими частиною другою статті 218 ГК України. (аналогічна позиція була у постанові ВСУ від 20.06.11р по справі №21-60а11.)

За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано доказів допущення суб’єктом господарювання будь-яких порушень чинного законодавства щодо виконання з боку відповідача нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 11, 70, 71, 86, 159-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів в порядку ст. 186 КАС України.

Суддя І. В. Желєзний