Справа № 826/6914/14
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року м. Київ К/800/53689/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про визнання незаконними окремих положень постанови, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивачі звернулись до суду з указаним позовом, в якому заявили позовні вимоги про:

- визнання незаконними абзаців 3 і 4 підпункту 1 пункту 1 та підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» в частині встановлення у 2014 році зменшених розмірів щорічної разової грошової допомоги до 5 травня інвалідам війни ІІ і ІІІ груп та учасникам бойових дій;

- стягнення з держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України відшкодування за заподіяну дією незаконної постанови Кабінету Міністрів України від України від 16 квітня 2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» майнову шкоду, яка полягає у недоплаченій у 2014 році сумі грошової допомоги до 5 травня, передбаченої частиною п'ятою статті 12 та частиною п'ятою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у таких розмірах: на користь ОСОБА_4 - 5 342 грн. 00 коп.; на користь ОСОБА_5 - 4 623 грн. 00 коп.; на користь ОСОБА_6 - 3 950 грн. 00 коп.;

- стягнення з держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України відшкодування за заподіяну дією незаконної постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» моральної шкоди в таких розмірах: на користь ОСОБА_4 - 8 000 грн. 00 коп.; на користь ОСОБА_5 - 7 000 грн. 00 коп.; на користь ОСОБА_6 - 5 000 грн. 00 коп.;

- зобов'язання Державної казначейської служби України списати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 33 915 грн. 00 коп. відшкодування за заподіяну позивачам дією незаконної постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» майнову та моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що відповідно до положень частини п'ятої статті 12 та частини п'ятої статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону № 367-XIV від 25 грудня 1998 року) мають право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка виплачується таких у розмірах: учасникам бойових дій - п'яти мінімальних пенсій за віком; інвалідам війни II групи - восьми мінімальних пенсій за віком; інвалідам війни III групи - семи мінімальних пенсій за віком.

Також позивачі зазначили, що згідно з частиною першою статті 28 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону від 23 грудня 2004 року № 2291-IV) мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом; а згідно зі статтею 7 Закону України від 16 січня 2014 року № 5515-VI «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на час виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановлений у розмірі 949,00 грн.

У зв'язку з викладеним позивачі зауважили, що у 2014 році їм належить до отримання щорічна разова грошова допомога до 5 травня у розмірах:

- ОСОБА_4, як інваліду війни II групи - 7 592,00 грн. (949,00 грн. х 8);

- ОСОБА_5, як інваліду війни III групи - 6 643,00 грн. (949,00 грн. х 7);

- ОСОБА_7, як учаснику бойових дій - 4 745,00 грн. (949,00 грн. х 5).

Позивачі наполягали на тому, що відповідно до статті 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону від 22 грудня 1995 року № 488/95-ВР) права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу PCP, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Законом не передбачено обмеження розміру вищевказаної допомоги наявністю певних коштів чи фінансування.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 липня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивачі звернулися з касаційною скаргою, в якій просили такі рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідачі заперечень проти скарги не надали.

Відповідно до положень частини другою статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як установлено судами, ОСОБА_4 є інвалідом війни II групи, ОСОБА_5 є інвалідом війни IIІ групи, ОСОБА_6 є учасником бойових дій, що підтверджується відповідними посвідченнями.

16 квітня 2014 року Кабінетом Міністрів України з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», прийнята постанова № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (надалі за текстом - Постанова № 102).

Абзацами третім і четвертим підпункту 1 пункту 1 Постанови № 102 встановлено, що у 2014 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державної адміністрації (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, що не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: II групи - 2 250 гривень; III групи - 2 020 гривень.

Згідно із підпунктом 2 пункту 1 Постанови № 102 виплата разової грошової допомоги проводиться учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 795 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що Кабінет Міністрів України при прийнятті оскаржуваної постанови діяв у межах повноважень та у спосіб, які визначені Конституцією та законами України, та на усунення прогалини у законодавчому регулюванні.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень статей 113 та 116 Конституції України Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування тощо.

Частина друга статті 46 Конституції України визначає, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Як наголосив Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

У той же час, в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зауважував на тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Як слідує з мотивувальної частини вищезгаданого рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до положень абзаців другого та третього частини першої статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.

Як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.

А в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Згідно із додатком 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» на щорічну грошову допомогу ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань передбачено 819 011,6 тис. грн.

У свою чергу, відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Також, відповідно до положень частин першої та третьої статті 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - щороку до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідне правове регулювання делеговано Кабінетові Міністрів України, а останній, приймаючи постанову № 102, діяв у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним законодавством України, а, визначаючи розміри разової щорічної допомоги, виходив з передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» бюджетних асигнувань.

Крім того, суди вірно зауважили на тому, що з урахуванням положень статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», статті 1 та частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також визначених частиною третьою статті 28 цього ж Закону обмежень, а саме: непоширення мінімального розміру пенсії за віком, на правовідносини, що виникають на підставі інших законів, - Кабінет Міністрів України, встановивши оскаржуваною постановою розмір виплати разової грошової допомоги учасникам війни до 5 травня, як однієї із соціальних гарантій, діяв правомірно та на усунення прогалин у законодавчому регулюванні.

Стосовно доводів касаційної скарги про невідповідність оскаржуваної постанови й оскаржуваних судових рішень практиці Європейського суду з прав людини (далі - Суд), колегія судів зауважує на тому, що Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо обмеження (звуження) соціальних прав та гарантій державами-учасницями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Зокрема, в рішенні від 03 червня 2014 року (Заява № 43331/12, справа «Валентина Ніканорівна Великода проти України») Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення <…> та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: