Справа № 489/4509/15-а
Суддя: Кокорєв В. В.
Дата ухвалення: 2015-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 489/4509/15-а
Номер провадження 2-а/489/235/15
Постанова

Іменем України

02 жовтня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва (далі-позивач або УПФУ) до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі-відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

встановив

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ним отримано постанову про відкриття виконавчого провадження. Вважає її незаконною, оскільки вона підлягає виконанню не органами виконавчої служби, а органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів в порядку, визначеному Постановою №440 так як ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду набрала законної сили після 01.01.2013.

З підстав, наведених в позовній заяві, просив суд визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття провадження від 25.06.2015.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист від 30.05.2011 за яким зобов'язано УПФУ здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 державної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та раніше здійснених виплат, починаючи з 01.01.2011; зобов'язано УПФУ здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, - в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та раніше здійснених виплат, починаючи з 01.01.2011; зобов'язано УПФУ здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 пенсії в розмірі, встановленому Постановою КМУ №1293 від 17.12.2005 "Про збільшення розмірів пенсії деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та раніше здійснених виплат, починаючи з 01.01.2011.

Рішення набрало законної сили 21.03.2014.

На підставі вищезазначеного виконавчого листа державним виконавцем 19.03.2015 відкрито виконавче провадження за №47023942.

26.05.2015 винесено постанову про накладення на боржника штрафу , оскільки рішення не виконано в наданий строк.

26.05.2015 винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

18.06.2015 винесено постанову про накладення штрафу на боржника.

18.06.2015 винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

18.06.2015 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

25.06.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 104,19 грн.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV із змінами та доповненнями (далі Закон № 606) визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів щодо стягнення коштів, що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу і здійснюється державними виконавцями, що діють на підставі Закону України "Про державну виконавчу службу». Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Згідно ст. 1 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадови осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частин 1 та 2 ст. 2 Закону № 606, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч. 2 ст. 3 Закону № 606).

Суд також зазначає,що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 р. № 4901-VI (надалі Закон № 4901), який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 606 та особливості їх виконання.

Частиною 1 ст. 3 Закону 4901 визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (надалі Порядок № 845).

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій), що прямо передбачено п. 3 Порядку № 845.

Пунктами 24, 25 Порядку визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку. Безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку. У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24 - 34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що боржники - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Під час розгляду справи судом встановлено, що УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва немає відкритих рахунків в органах Державної казначейської служби України, з яких може здійснюватись безспірне списання коштів для виконання судових рішень (по стягненню заборгованості або повернення коштів).

Суд також зазначає, що Пенсійний фонд України є неприбутковою самоврядною організацією, яка здійснює свою діяльність у відповідності до Основ законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (надалі Закон № 1058), має автономну фінансову систему кошти якої не включаються до складу Державного бюджету України (ст. 72 вказаного Закону).

У відповідності до п. 2 ст. 76 Закону № 1058, кошти Пенсійного фонду зараховуються на єдиний рахунок Пенсійного фонду і зберігаються на окремих рахунках територіальних органів Пенсійного фонду в уповноваженому банку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що фінансування пенсійних виплат та видатків на утриманця органів Пенсійного фонду України проводиться не через рахунки, відкриті в органах Казначейства, а через рахунки, відкриті в банківських установах, а законодавством, в свою чергу, не передбачено повноважень органів Державної казначейської служби України на здійснення списання коштів з рахунків боржника відкритих в банківських установах, натомість такі права мають органи державної виконавчої служби відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з чим оскаржувана постанова державного виконавця є законною, обґрунтованою та такою, що в повній мірі відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Окрім цього, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Тобто, законом встановлено, що постанова про накладення штрафу виконується державною виконавчою службою.

Отже, наведені вище норми Закону даються підстави для висновку, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам передбаченим закону і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що під час вчинення дій з приводу яких подано позов державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 69, 71, 122, 160, 161, 163 КАС України, суд

постановив

Відмовити в задоволенні адміністративного позову Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Миколаєва до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано набирає законної сили після розгляду скарги апеляційним судом.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з моменту її проголошення, а особою, яка не брала участь в судовому засіданні при проголошенні постанови протягом десяти днів з моменту її отримання.

Суддя В. В. Кокорєв