Справа № 524/1447/15-а
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 р.Справа № 524/1447/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бартош Н.С.

Суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.07.2015р. по справі № 524/1447/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області

про стягнення сум,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, 23.02.2015 року звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, в якому просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 13.09.2014 року по 23.02.2015 року та надати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця від дати набрання судовим рішенням законної сили.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.07.2015 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі вказує, що рішення є необґрунтованим та незаконним, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.07.2015 р. та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України оскаржувана постанова переглянута в межах апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 08.07.2014 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області по справі № 524/4265/14-а визнав, що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2010 році мала обов'язковий характер та повинна була проводитися у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому виніс постанову, якою зобов'язав виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука обрахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010 рік, з урахуванням виплачених сум.

На виконання цього рішення відкрито виконавче провадження з примусового його виконання.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду 23.12.2014 року по справі № 524/6694/14-а позов ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірними дії виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині утримання за період з 01.07.1998 по 31.01.2011 роки із заробітної плати ОСОБА_1 профспілкових внесків та зобов'язав відповідача виплатити позивачу вказані грошові кошти.

Згідно постанови державного виконавця ВП№46516628 від 14.02.2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього рішення суду.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 10.12.2014 року звернувся з заявою до відповідача , якою просив виплатити належні йому за вищевказаними судовими рішеннями кошти, зазначивши, що кошти є заробітною платою, а також просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.01.2011 року по день розрахунку.

Не отримавши коштів, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передумови для настання відповідальності роботодавця, так як роботодавець не міг знати про те, що не визначалось нормативними актами, а було визначено судом через значний час після звільнення працівника. За таких обставин, при відсутності вини роботодавця в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років, суд дійшов висновку про можливість застосовування цих правових норм до зазначених правовідносин.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Як передбачено ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій частині відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтями 116 - 117 КЗпП України визначено відповідальність роботодавця при затримці розрахунку при звільненні. При цьому, із контексту даних правових норм слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є: наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату працівникові цих сум.

Правова норма статті 117 КЗпП України пов'язує вину власника чи уповноваженого ним органу безпосередньо з належними звільненому працівникові сумами.

Таким чином, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України, необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплати працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Так, рішеннями суду по справам № 524/4265/14-а та № 524/6694/14-а встановлено, що позивачу роботодавець повинен виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань не в розмірі посадового окладу (як виплатив роботодавець), а в розмірі середньомісячної заробітної плати та виплатити грошові кошти, які були утримані з заробітної плати в якості профспілкових внесків.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 звільнився з роботи в 2011 році. Про порушене своє право дізнався у 2014 році. Право на отримання зайво стягнутих коштів (профспілкових внесків) та матеріальної допомоги не в розмірі посадового окладу, а в розмірі середньомісячної заробітної плати визначене судом за позовами, які останній подав через декілька років.

Ні позивач, ні відповідач-роботодавець, на момент звільнення позивача, не були обізнані, що вказі виплати повинні здійснюватись яким-небудь іншим чином, ніж це було зроблено.

Колегія суддів зазначає, що передумови для настання відповідальності роботодавцем за ст.ст.116-117 КЗпП України відсутні, а саме - на момент звільнення не було належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені (ні нарахованих бухгалтерією, ні таких, що не були нараховані бухгалтерією, але повинні були бути нараховані згідно якихось нормативних актів).

Таким чином, вина роботодавця щодо такої невиплати не встановлена.

Вина роботодавця могла б полягати в тому, що роботодавець на момент звільнення працівника: розумів (знав), що виплата має бути виконана згідно вимог чинного законодавства, але не виконав виплату згідно якихось підстав, або не розумів (не знав), що виплата має бити здійснена (зокрема, в певному розмірі), хоча повинен був це розуміти (знати) у зв'язку з визначенням цього у нормативних актах держави.

Вина роботодавця відсутня, так як роботодавець не міг знати про те, що не визначалось нормативними актами, а було визначено судом, виходячи з юридичного аналізу обставин справ, які розглядалися через значний час після звільнення працівника.

При звільненні спору між роботодавцем та працівником не було. Роботодавець вважав, що діє законно. І лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позови і судом встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при відсутності вини роботодавця, в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років, застосовувати зазначені правові норми в цьому випадку - неможливо.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при її прийнятті суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.07.2015р. по справі № 524/1447/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бартош Н.С.
Судді Мельнікова Л.В. Донець Л.О.
Повний текст ухвали виготовлений 12.10.2015 р.