Справа № 804/8270/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 р. Справа № 804/8270/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 38691,96 грн., стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн., -

ВСТАНОВИВ:

07.07.2015р. ОСОБА_6 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточнення до позову від 22.07.2015р., просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 38691,96 грн. з дня винесення незаконного наказу №403-о від 09.07.2014р.;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.07.2014р. його було звільнено з посади старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області згідно наказу № 403-о. Вказаний наказ був оскаржений в судовому порядку та за результатами судового розгляду справи за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2014р. у справі №804/11637/14 було скасовано зазначений вище наказ про звільнення позивача та поновлено позивача на вищевказаній посаді, це рішення суду залишено було без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015р. У звязку з незаконним його звільненням з органів податкової міліції, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити йому середньомісячну заробітку плату за час вимушеного прогулу з 09.07.2014р. по день остаточного законного рішення суду у розмірі 38691,96 грн. у відповідності до вимог п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ № 114 від 29.07.1991р. (далі Положення № 114) за яким передбачено, що у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більше як за один рік. Окрім того, позивач вважає, що з відповідача в судовому порядку повинні бути стягнуті витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн., які він поніс згідно акту виконаних робіт від 20.06.2015р., у звязку з наданням йому юридичних послуг згідно укладеного позивачем договору №0206 НК/5 від 02.06.2015р. з ТОВ «Юридична компанія «Юрист-Дніпро» за яким вказане підприємство надало послуги позивачеві щодо представництва його інтересів по вказаному спору про стягнення середньомісячної заробітної плати під час вимушеного прогулу згідно до вимог ст.ст.87,90,94 Кодексу адміністративного судочинства України. У письмових поясненнях представник позивача вказує на те, що позивач станом на момент розгляду даної справи не поновлений на роботі відповідачем, виконавчого листа про примусове поновлення його на роботі позивач не отримував та відповідачеві не надавав, вважає, що Закон не передбачає, що лише за наявності виконавчого листа відбувається поновлення на посаді у разі незаконного звільнення працівника з урахуванням того, що згідно ст.ст.235,236 КЗпП України відповідач, не чекаючи надання позивачем виконавчого листа, повинен був негайно виконати рішення суду від 21.08.2014р. Також представник позивача вказує і на те, що позивач звертався до відповідача щодо поновлення його на посаді та виконання рішення суду від 21.08.2014р., однак листом відповідач повідомив про те, що у виконавчому листі не вказана дата з якої саме позивач повинен бути поновлений на посаді у звязку з чим позивач звертався до суду з заявою про розяснення судового рішення за результатами розгляду якої йому було відмовлено у розясненні судового рішення.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2014р. у справі № 804/11637/14, яка була залишена без змін судом апеляційної інстанції, було скасовано наказ про звільнення позивача з посади та поновлено на роботі. Проте, як вказує представник відповідача, позивач виконавчого листа про поновлення його на роботі не отримував, до відповідача про поновлення його на роботі не звертався та станом на даний час не поновлений на роботу у звязку з неявкою позивача до відповідача та не наданням виконавчого листа щодо примусового виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі після прийняття судового рішення 21.08.2014р. Також представник відповідача посилається і на те, що позивачу було відомо про порушення його прав ще при зверненні до суду у липні 2014р., а тому посилання позивача на те, що позивачу стало відомо про порушене його право з моменту винесення ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2015р. у справі №804/11637/14, за якою було відмовлено позивачеві у розясненні судового рішенні від 21.08.2014р., є необґрунтованим, а тому відповідач вважає, що позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду.

Окрім того, представником відповідача до початку судового розгляду справи заявлялося клопотання про застосування позовної давності та залишення позову без розгляду посилаючись на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з позовом про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.ст.99,100, п.9 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, на підтвердження своєї правової позиції представник відповідача надав копію ухвали окружного адміністративного суду у м. Києві у аналогічній справі.

Представник позивача заперечувала проти вищевказаного клопотання представника відповідача.

Вирішуючи клопотання представника відповідача щодо залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом, встановленого ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не находить підстав для його задоволення виходячи з того, що згідно до вимог рішення Конституційного Суду України у справі №1-13/2013 від 15.10.2013р. №8-рп/2013 позови про стягнення заробітної плати не обмежуються будь-якими строками звернення до суду.

З огляду на наведене та враховуючи, що вищевказане рішення Конституційного Суду України носить вищу юридичну силу, є обовязковим для виконання всіма державними органами, у тому числі і відповідачем, посилання представника відповідача на аналогічну правову позицію окружного адміністративного суду у м. Києві є безпідставною.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 07.10.2015р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у даній справі.

09.07.2014р. ОСОБА_6 було звільнено з посади старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області згідно наказу №403-о (а.с.27).

Позивачем наказ відповідача №403-о від 09.07.2014р. був оскаржений у судовому порядку та за результатами судового розгляду постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.08.2014р. у справі №804/11637/14 вказаний наказ відповідача був скасований та позивача було поновлено на посаді старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області (а.с.94-98).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015р. вищевказане судове рішення було залишено без змін, що підтверджується копією відповідної ухвали (а.с.99-102).

13.05.2015р. відповідачем на заяву ОСОБА_6 було надано відповідь за №К-56/з/04-36-04-02-12 зі змісту якого видно, що позивачеві розяснено порядок і спосіб виконання судових рішень про поновлення на роботі шляхом предявлення до примусового виконання виконавчого листа у порядку та спосіб, встановлений ст. ст.257, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст.19,30 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.25-26).

Як вказує позивач у позові, після ухвалення Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом ухвали від 07.04.2015р., відповідач повинен був негайно поновити позивача на посаді, однак відповідач цього заходу не зробив та на звернення позивача повідомив про те, що у рішенні суду не вказано дати, з якої позивача повинно бути поновлено на посаді (а.с.5).

Після цього, позивач звернувся до адміністративного суду з заявою про розяснення судового рішення від 21.08.2014р. у справі №804/11637/14 за результатами розгляду якої позивачеві ухвалою суду від 16.06.2015р. було відмовлено у розясненні судового рішення від 21.08.2014р.

Позивач звернувся з даним позовом у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 38691,96 грн. з дня винесення незаконного наказу №403-о від 09.07.2014р. розрахованого позивачем відповідно до довідки від 25.06.2015р. за період з 01.01.2014р. по 30.06.2014р., виходячи з розрахунку заробітної плати позивача за 6 місяців, яка складає 19346,00 грн./6х12 (а.с.12,36).

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн., які позивач поніс у результаті надання йому юридичних послуг за договором №0206 НК/15 про надання юридичних послуг від 02.06.2015р., укладеного між позивачем та ТОВ «Юридична компанія «Юрист-Дніпро» за яким вказаним підприємством позивачеві були надані послуги щодо представництва інтересів позивача по вказаному спору про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, виконання яких підтверджено актом виконаних робіт №1/0206 від 20.06.2015р., а також понесення яких підтверджено копією платіжного доручення (а.с.7-11).

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому розгляді даної справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову у частині стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2014р. по 21.08.2014р. у загальному розмірі 3525,94 грн., виходячи з наступного.

Вказані правовідносини щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу врегульовані нормами трудового законодавства, зокрема, ст.ст. 235,236 КЗпП України, спеціальним законодавством щодо проходження публічної служби, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998р. №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114 ( далі Положення №114).

Так, згідно ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п. 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

З приписами ст.ст. 256, 257,258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайному виконуються постанови суду, зокрема, про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається виконавчий лист.

Із системного аналізу вищенаведених норм, можна дійти висновку, що стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу на користь незаконно звільненого працівника відбувається за умови встановлення вини відповідача у вимушеному прогулі і не поновленні звільненого працівника на посаді після прийняття судового рішення, при цьому, обовязок щодо виконання судового рішення щодо негайного поновлення на роботі особи звільненої з посади за вищевказаними нормами законодавства покладено як на відповідача, так безпосередньо і на позивача шляхом отримання позивачем у адміністративному суді відповідного виконавчого листа за заявою особи, яка поновлюється на посаді та подальшого предявлення такого виконавчого листа позивачем до органів державної виконавчої служби для примусового його виконання у порядку та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Проте, як встановлено в судовому засіданні із пояснень представників позивача, а також підтверджено і відповідною інформацією канцелярії суду від 02.10.2015р., позивач у період з моменту прийняття постанови суду від 21.08.2014р. про його поновлення на посаді, яка підлягала негайному виконанню, у період з 22.08.2014р. по 02.10.2015р. з відповідною заявою про отримання виконавчого листа про поновлення позивача на посаді не звертався та відповідний виконавчий лист у справі №804/11637/14 судом не видавався (а.с.93).

У ході судового розгляду справи представник позивача не змогла пояснити причини не отримання позивачем виконавчого листа та не предявлення його у період з 22.08.2014р. по 02.10.2015р. до примусового виконання до органів державної виконавчої служби у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» пояснивши, що позивач знаходиться поза межами України у звязку з чим це питання вона зясувати не може.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимушеним прогулом (час, протягом якого позивач з вини відповідача був позбавлений змоги працювати), у даному випадку, є період з 09.07.2014р. день звільнення з посади - по 21.08.2014р. дата прийняття постанови Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі №804/11637/14, а отже, підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу саме за вказаний період, який згідно розрахунку відповідача від 29.09.2015р. №30078/8/04-64-05-064 за період з 09.07.2014р. по 21.08.2014р. становить у загальній сумі 3525,94 грн. (а.с.87).

Що ж стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2014р. по 07.04.2015р., то суд приходить до висновку, що цей період не є вимушеним прогулом, так як саме бездіяльність позивача щодо негайного не отримання виконавчого листа та не предявлення його до примусового виконання позивачем до органів державної виконавчої служби призвели до не виконання судового рішення від 21.08.2014р. про поновлення позивача на посаді з урахуванням вимог ст.ст.256-258 Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги доводи представників позивача про те, що отримання виконавчого листа про поновлення позивача на роботі є його правом,а не обовязком, виходячи з того, що нормами ст.256-258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обовязок позивача у разі поновлення його на посаді за судовим рішенням, яке підлягає негайному виконанню за заявою позивача отримати у суді виконавчий лист про поновлення на посаді з подальшим предявленням позивачем такого виконавчого листа до органів державної виконавчої служби для примусового виконання у порядку і у спосіб, що визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Проте, позивачем без поважних причин таких заходів не було вжито, що не спростовано представниками позивача у ході судового розгляду справи будь-якими належними та допустимими доказами.

Слід також зазначити, що посилання представників позивача на обовязок відповідача негайного виконання судового рішення про поновлення на посаді без виконавчого листа у добровільному порядку є неспроможними з огляду на те, що вказані твердження не підтверджені жодними нормами чинного законодавства та не спростовані з урахуванням вимог ст.256-258 Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про виконавче провадження».

Частина ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 ст. 71 вказаного вище Кодексу, покладає обовязок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Таким чином, представниками позивача не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у заявленій сумі - 38691,96 грн. з урахуванням того, що судом встановлено вимушений прогул позивача, який стався з вини відповідача лише у період з 09.07.2014р. по 21.08.2014р.

Суд критично ставиться до доводів представників позивача про те, що позивач звертався до відповідача з приводу поновлення його на посаді за судовим рішенням від 21.08.2014р., проте відповідачем йому було відмолено з огляду на те, що примусове виконання судових рішень відбувається у спосіб та у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Також є безпідставними і посилання позивача на те, що у рішенні суду не було вказано дати з якої позивач підлягає поновленню на посаді, що було підставою для відмови відповідача у його поновленні на посаді, з огляду на те, що такі доводи жодними доказами не підтверджені.

В той же час, представник відповідача зазначив, що позивач жодного разу не зявився до відповідача для виконання судового рішення від 21.08.2014р., виконавчого листа не надав та за умови вжиття позивачем заходів, встановлених ст.ст.256-258 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про виконавче провадження» рішення суду від 21.08.2014р. буде виконано.

Представники позивача у ході судового засідання не спростували фактів неявки позивача до відповідача після 21.08.2014р. з метою негайного поновлення його на посаді за судовим рішення від 21.08.2014р. жодними належними і допустимими доказами.

При цьому, судом не може бути прийнятий до уваги та покладений в основу даного судового рішення надана позивачем копія довідки про середню заробітну плату позивача від 25.06.2015р. за період з 01.01.2014р. по 30.06.2014р. на суму 19346,00 грн., завірена позивачем, з огляду на те, що вказана довідка не підписана посадовими особами відповідача та не скріплена печаткою, а отже не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу у розумінні ст.ст.69-70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2014р. по 21.08.2014р. у загальному розмірі 3525,94 грн., а в іншій частині позову щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу позивачеві слід відмовити.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Статтею 90 вказаного Кодексу встановлено, що витрати повязані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» №590 від 27.04.2006р.( у редакції, чинній з 28.02.2012р.) затверджено граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом адміністративних справ, згідно з додатком.

Так, п.2 вказаного додатку, за втрачений заробіток стороні на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є субєктом владних повноважень, її представникові у звязку з явкою до суду обчисляється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100. Загальний розмір виплати не може перевищувати суму, розраховану за відповідний час, виходячи з трикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Проте, представниками позивача у ході судового розгляду справи суду не були надані докази щодо обґрунтованого розрахунку по наданню правової допомоги з зазначенням вартості наданих послуг, була надана лише довідка №315 від 06.10.2015р. про надання юридичних послуг з зазначенням лише витраченого часу по складанню позову та проведення консультацій, проте не зазначення вартості наданих послуг за кожну послугу окремо не дає можливості суду визначитися з розміром компенсації, яка б підлягала відшкодуванню позивачу як понесені витрати на правову допомогу, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Окрім того, здійснюючи аналіз копії акту №1/0206 НК/5 прийому-передачі (виконаних) робіт (наданих послуг) від 20.06.2015р., яка наявна у матеріалах справи, суд приходить до висновку про те, що правова допомога за вказаним актом була надана не у цій справі з огляду на те, що акт не містить номеру адміністративної справи у якій надавалися юридичні послуги, при цьому, акт містить одну із видів послуг це представництво в судах та зазначено, що роботи виконані в повному обсязі, в той час як вказані відомості станом на 20.06.2015р. спростовуються матеріалами справи, зокрема, ухвалою суду від 10.07.2015р. про відкриття провадження в адміністративній справі та призначення її до судового розгляду справи на 27.07.2015р., що виключає можливість виконання робіт у повному обсязі в частині представництва у судових засіданнях представників позивача станом на 20.06.2015р.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 понесені у іншій справі, так як судовий розгляду даної справи проводився у липні жовтні 2015р., в той час як з аналізу вищенаведеного акту виконаних робіт від 20.06.2015р. видно, що роботи по наданню правової допомоги, у тому числі і представництво інтересів позивача в судових засіданнях були виконані у повному обсязі раніше - 20.06.2015р., а тому позовні вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2014р. по 21.08.2014р. у загальній сумі 3525,94 грн., а в іншій частині позовних вимог позивача слід відмовити.

У відповідності до вимог ст.ст.7,8,9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, принципом законності відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_6 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 38691,96 грн., стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Сімферопольська, буд.17-А, ) на користь ОСОБА_6 (51200, АДРЕСА_1) середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2014р. по 21.08.2014р. у загальному розмірі 3525 грн. 94 коп. (три тисячі пятсот двадцять пять гривень 94 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 12.10.2015р.

Суддя ОСОБА_1