Справа № 805/4341/15-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 р. Справа № 805/4341/15-а

приміщення суду за адресою: 84112, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Голубової Л.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом Маріупольського міського центру зайнятості робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття

до ОСОБА_1

про стягнення незаконно отриманого матеріального забезпечення по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень

Маріупольський міський центр зайнятості робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі позивач, ОСОБА_2 зайнятості) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 (надалі відповідач) про стягнення незаконно отриманого матеріального забезпечення по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що на порушення положень статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідачем не було надано відомостей про обставини, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. У період перебування на обліку в ОСОБА_2 зайнятості відповідач виконувала роботу у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором цивільно-правового характеру та отримувала винагороду. За період з 01.05.2014 року по 27.10.2014 року ОСОБА_2 зайнятості відповідачу була нарахована та виплачена допомога по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень. 28.07.2015 року відповідачу була направлена претензія про добровільне повернення незаконно отриманого матеріального забезпечення. Проте, відповідачем не було здійснено дій, направлених на погашення наявної суми заборгованості, з огляду на що позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення зазначеної суми.

Через канцелярію суду представник позивача надав клопотання від 23 вересня 2015 року, в якому просив розглянути справу без участі представника ОСОБА_2 зайнятості.

Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні у відповідності до приписів ч. 6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 січня 2014 року звернулась до Маріупольського міського центру зайнятості з заявою про надання статусу безробітного (а.с. 9).

Відповідачу з 24 січня 2014 року надано статус безробітного та з 31 січня 2014 року призначено виплату допомоги по безробіттю, з 28 жовтня 2014 року відповідач був знятий з обліку відповідно до абз. 17 пп. 1 п. 37 «Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних» - у звязку з поданням безробітним заяви про припинення реєстрації, на підтвердження в матеріалах справи містяться копії персональної картки та витягу із наказів про прийняті рішення по особі: ОСОБА_1 (а.с. 12).

У заяві про надання статусу безробітного (а.с. 9) ОСОБА_1 зазначила, зокрема, що не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, а також ознайомлена з правами та обовязками зареєстрованого безробітного, серед яких є обовязок, у разі неповідомлення про отримання будь-якого доходу в період знаходження на обліку в службі зайнятості безробітний зобовязується добровільно повернути зайво виплачене їй матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

В результаті розслідування позивачем страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» при звірянні даних з Жовтневим районним центром зайнятості м. Дніпропетровська встановлено, що ОСОБА_1 надавала послуги ПАТ КБ «Приватбанк» з залучення нових клієнтів з 01 травня 2014 року по 26 серпня 2014 року згідно договору цивільно-правового характеру № 16008893, про що складено акт № 300 від 15 травня 2015 року (а.с. 15) та про що свідчить лист ПАТ КБ «Приватбанк» від 31 березня 2015 року (а.с. 17).

Про вказані обставини, що впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, відповідач ОСОБА_2 зайнятості не повідомляла.

За період з 01 травня 2014 року по 27 жовтня 2014 року ОСОБА_2 зайнятості відповідачу безпідставно виплачено матеріальне забезпечення по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень, що підтверджується довідкою щодо нарахувань відповідачу (а.с. 19).

27 липня 2015 року на підстав наказу № НТ150727 від 27 липня 2015 року про повернення коштів позивачем складена претензія № 10-3227 з пропозицією добровільного повернення незаконно отриманого нею забезпечення по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень (а.с. 20), яка надіслана на адресу відповідача поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 21). Однак, зазначена сума не була повернута з боку відповідача.

При вирішенні даного позову суд керується Законами України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-ІІІ, «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року №803-XII та «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI із змінами і доповненнями.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року №803-XII безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Статтею 1 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Частина 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» покладає на застрахованих осіб, зареєстрованих в установленому порядку як безробітні, обовязок своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Статтею 1 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Відповідач своєчасно не повідомив Маріупольський міський центр зайнятості про те, що знаходився у цивільно-правових відносинах з ПАТ КБ «Приватбанк» з 01 травня 2014 року по 26 серпня 2014 року та отримав виплати. Внаслідок цього їй було безпідставно сплачено матеріальне забезпечення по безробіттю з 01 травня 2014 року по 28 жовтня 2014 року в розмірі 6054,90 гривень, що підтверджується довідкою щодо нарахувань та виконані платежі (а.с. 19).

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, працевлаштування безробітного; призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Частиною 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з підпунктом 1 пункту 5.5 розділу 5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 р. № 307 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 р. за № 915/5136, виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Як визначено пунктом 6.14 розділу 6 вказаного Порядку, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

На момент розгляду справи незаконно отримане матеріальне забезпечення по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень не була повернута відповідачем.

Статтею 39 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є субєкт владних повноважень, а відповідачем фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

З огляду на зазначене та керуючись Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», та на підставі статей 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Маріупольського міського центру зайнятості робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманого матеріального забезпечення по безробіттю в розмірі 6054,90 гривень задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (87514, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Маріупольського міського центру зайнятості робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття незаконно отримане матеріальне забезпечення по безробіттю в розмірі 6054 (шість тисяч пятдесят чотири) гривні 90 копійок.

Постанова прийнята в нарадчій кімнаті 06 жовтня 2015 року.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Голубова Л.Б.