Справа № 2а-1045/11/2670
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2011-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 травня 2011 року № 2а-1045/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Маруліної Л.О., Винокурова К.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 Міністрів України,

про визнання незаконним та недійсним окремого положення нормативно-правового акту

за участю представників сторін

позивач: не прибув (клопотання про розгляд справи за відсутності позивача)

відповідач: не прибув (клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 Міністрів України про визнання незаконним та недійсним окремого положення нормативно-правового акту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2011 р. було поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито провадження у справі № 2а-1045/11/2670 та призначено справу до попереднього судового розгляду.

25.02.2011 р. до канцелярії суду надійшло клопотання позивача про необхідність звернення до Конституційного суду України щодо розгляду питання про невідповідність оскаржуваного окремого положення нормативно-правового акту Конституції України, а також клопотання про розгляд даної справи та заявлених клопотань за його відсутності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.05.2011 р. закінчено підготовче провадження по справі № 2а-1045/11/2670 та справу призначено до судового розгляду колегією суддів, відповідно ч.1 ст. 24 Кодексу адміністративного судочинства України.

В позовній заяві позивач просить суд:

- визнати зміст (формулювання) норми абзацу 2 пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів - незаконними та недійсними з моменту опублікування.

- зобов'язати ОСОБА_2 Міністрів України у місячний строк підготувати та внести в установленому порядку зміни до абзацу 2 пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою ОСОБА_2 Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (зі змінами), доповнивши його наступним змістом: "крім технічних засобів, зареєстрованих раніше в установленому порядку до вступу в дію вказаного Порядку", а також внести необхідні зміни в інші нормативно-правові акти ОСОБА_2 Міністрів України в частині реалізації усіх прав на такі транспортні засоби.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що постанова ОСОБА_2 Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов ОСОБА_2 Міністрів України»від 23 грудня 2009 року, якою внесено зміни до постанови ОСОБА_2 Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів»від 07.09.1998 р. № 1388 (далі - постанова КМУ від 07.09.1998 р. № 1388) звужує його права та права невизначеного кола осіб, як власників транспортних засобів, а саме на розпорядження належної йому власності.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивач не вірно трактує положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, а тому дійшов до хибного висновку про порушення його права на розпорядження своїм автомобілем, оскільки положення зазначеного Порядку, зокрема пункту 15 слід оцінювати в цілому, застосовуючи до абз. 2 п. 15 аналогію закону, зокрема абз. 3 п. 15 Порядку, та з огляду на це, нормативно-правовий акт в оскаржуваній частині не порушує і не звужує права позивача, оскільки в абз. 3 пункту 15 Порядку, передбачена можливість нанесення ідентифікаційного номера на складові частини (кузова, шасі, рами, двигуна) транспортного засобу, у якого такі номери відсутні, що дозволить позивачу перереєструвати свій транспортний засіб.

Також, 31.05.2011 р. до канцелярії суду надійшла заява від відповідача про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Згідно до ч. 1 ст.41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на викладене, суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою ОСОБА_2 Міністрів України від 23.12.2009 р. № 1371 «Про внесення змін до деяких постанов ОСОБА_2 Міністрів України»були внесені зміни до Постанови ОСОБА_2 Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», зокрема абз.2 п.15 Порядку викладено у наступній редакції:

- державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів, крім випадків вибракування їх у цілому, без ідентифікаційного номера або із знищеними, пошкодженими (один чи кілька символів номера візуально не визначаються) чи підробленими (змінено один або кілька символів номера, замінено панель (табличку) або частину панелі (таблички) з номером) ідентифікаційними номерами складових частин (кузова, шасі, рами, двигуна) не допускається. Перша державна реєстрація таких засобів, а також ввезених на митну територію України транспортних засобів, що розшукуються правоохоронними органами інших держав, не проводиться.

В позовній заяві позивач зазначає про те, що внаслідок внесених змін до Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, він не може реалізувати своє право по розпорядженню своїм автомобілем ВАЗ - 2105, 1980 року випуску, право власності на який виникло у позивача в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу, а також не може здійснити обмін свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, оскільки у його автомобіля відсутній номер двигуна, про що зазначено у свідоцтві про реєстрацію його транспортного засобу, яке видане в 1997 році.

При цьому, позивач вказує, що в абз. 2 пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою ОСОБА_2 Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (зі змінами внесеними постановою ОСОБА_2 Міністрів України) від 23.12.2009 р. № 1371) (далі - Порядок) не передбачено здіснення реєстрації транспортних засобів, зареєстрованих до дати набрання чинності змін внесених постановою КМУ від 23.12.2009 р. № 1371 (публікація 29.12.2009 р. Урядовий кур'єр), зокрема не допущення реєстрації автомобілів, у яких відсутні ідентифікаційні номери складових частин (кузова, шасі, рами, двигуна).

Проаналізувавши матеріали справи, та дослідивши всі необхідні докази у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічноправових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (субєкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У відповідності до положень частини 8 ст.171 КАС України, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині.

Підставами для визнання акта незаконним є його невідповідність вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акта незаконним є також недотримання інших вимог законодавства, на відповідність яким на підставі частини 3 статті 2 КАС України оскаржуваний акт перевіряє адміністративний суд.

Проведена судом перевірка оскаржуваної в частині постанови ОСОБА_2 Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов ОСОБА_2 Міністрів України»від 23 грудня 2009 року, якою внесено зміни до постанови ОСОБА_2 Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів»від 07.09.1998 № 1388, щодо законності її прийняття відповідним органом в межах його компетенції та відповідності вимогам чинного законодавства України, дає підстави стверджувати, що оскаржувана Постанова видана ОСОБА_2 Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якими ці повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації та пропорційно та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця постанова, що підтверджується зокрема наступним.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 113, пункту 3 статті 116 Конституції України та абзацу 1 пункту 2 статті 20 Закону України Про ОСОБА_2 Міністрів України, ОСОБА_2 Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

ОСОБА_2 Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

ОСОБА_2 Міністрів України забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 52 Закону України Про ОСОБА_2 Міністрів України, передбачено, що ОСОБА_2 Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обовязковими до виконання.

Частиною 1 статті 4 Закону України Про ОСОБА_2 Міністрів України встановлено, що ОСОБА_2 Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

З наявних у справі матеріалів та наведених у позовній заяві позивачем пояснень, вбачається, що позивачем не вірно трактуються положення Порядку, та відповідно позивач дійшов до хибного висновку про порушення його права на розпорядження своїм автомобілем, оскільки положення зазначеного Порядку, зокрема пункту 15 слід оцінювати в цілому, застосовуючи до абз. 2 п. 15 аналогію закону, зокрема абз. 3 п. 15 Порядку.

Так, відповідно до абз. 3 пункту 15 Порядку, на самостійно сконструйовані транспортні засоби та на зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції транспортні засоби із знищеними ідентифікаційними номерами їх складових частин (кузова, шасі, рами, двигуна) або на транспортні засоби, ідентифікаційні номери складових частин яких пошкоджені під впливом корозії, знищені (пошкоджені) чи підроблені внаслідок незаконного заволодіння або в разі, коли проведена заміна таких складових частин після дорожньо-транспортної пригоди, наносяться спеціальні індивідуальні номери чи здійснюється дублювання первинних ідентифікаційних номерів складових частин (у разі встановлення відповідності ідентифікаційного номера таким засобам) згідно з вимогами міжнародних і державних стандартів.

Виходячи з наведеної норми Порядку вбачається, що в даному випадку застосовується аналогія закону, з якої слідує, що позивач у разі перереєстрації свого автомобіля, у якого відсутній ідентифікаційний номер двигуна або інших складових частин, має право звернутися до Державтоінспекції для нанесення спеціальних номерів на відповідні складові частини свого автомобіля, що в результаті, згідно абз. 2 п. 15 Порядку, дозволить позивачу перереєструвати транспортний засіб, власником якого являється позивач.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що зміст абз. 2 п. 15 Порядку не порушує і не звужує прав позивача, оскільки в абз. 3 пункту 15 Порядку, передбачена можливість нанесення ідентифікаційного номера на складові частини (кузова, шасі, рами, двигуна) транспортного засобу, у якого такі номери відсутні, що дозволить позивачу перереєструвати свій транспортний засіб.

В позовній заяві позивач просить суд визнати незаконним вцілому абзац 2 пункту 15 Порядку з моменту опублікування та зобов'язати відповідача у місячний строк підготувати та внести в установленому порядку зміни до абзацу 2 пункту 15 Порядку, доповнивши його наступним змістом: "крім технічних засобів, зареєстрованих раніше в установленому порядку до вступу в дію вказаного Порядку", а також внести необхідні зміни в інші нормативно-правові акти ОСОБА_2 Міністрів України в частині реалізації усіх прав на такі транспортні засоби.

В обґрунтування позовних вимог позивач також зазначає, що вказаний абзац Порядку не містить формулювання - "крім транспортних засобів, зареєстрованих до вступу в дію цього Порядку".

Однак, з аналізу зазначеного Порядку вбачається, що оскаржуваним абзацом встановлені також інші умови не допуску транспортних засобів до реєстрації, які на позивача не поширюються.

Зокрема, в даному абзаці визначено, що поряд з транспортними засобами без ідентифікаційних номерів (як у випадку позивача) до державної реєстрації також не допускаються транспортні засоби із знищеними, пошкодженими (один чи кілька символів номера візуально не визначаються) чи підробленими (змінено один або кілька символів номера, замінено панель (табличку) або частину панелі (таблички) з номером) ідентифікаційними номерами складових частин (кузова, шасі, рами, двигуна).

Однак, як вбачається з позовної заяви та наявних у справі матеріалів, позивачем не надано обґрунтування щодо незаконності чинної редакції абзацу 2 пункту 15 Порядку вцілому, та не вказано, яким саме чином зміст вказаної норми вцілому порушує його права розпоряджатися власним автомобілем.

Враховуючи викладене вище, а також керуючись ч. 2 ст. 171 КАС України, якою передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, вбачається, що позивач не є суб'єктом правовідносин, які виникають в результаті застосування всіх положень абзацу 2 п. 15 Порядку, а тому вимоги позивача про визнання незаконним вцілому абзацу 2 пункту 15 Порядку та зобов'язання відповідача у місячний строк підготувати та внести в установленому порядку зміни до абзацу 2 пункту 15 Порядку, доповнивши його наступним змістом: "крім технічних засобів, зареєстрованих раніше в установленому порядку до вступу в дію вказаного Порядку", а також внесення необхідних змін в інші нормативно-правові акти ОСОБА_2 Міністрів України в частині реалізації усіх прав на такі транспортні засоби - є необґрунтованими.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що Уряд, при винесенні оскаржуваної постанови, діяв на виконання повноважень; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно та розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб, що мають намір звернутися до суду за захистом своїх прав.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана в частині Постанова ОСОБА_2 Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов ОСОБА_2 Міністрів України»від 23 грудня 2009 року, якою внесено зміни до постанови ОСОБА_2 Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів»від 07.09.1998 № 1388, прийнята в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України, а тому жодним чином не порушує прав позивача.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами, встановленими п. 1 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд здійснює перевірку законності, зокрема, постанов ОСОБА_2 Міністрів України.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ст. 69 КАС України).

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що позивачем у позовній заяві не були наведені обставини, які б підтверджувались достатніми доказами, що свідчили б про обґрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає порушень чинного законодавства Урядом України, при прийнятті оскаржуваної в частині Постанови, а отже, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 Міністрів України належить відмовити, оскільки при прийнятті спірної в частині Постанови відповідач діяв в межах своїх повноважень, відповідно до вимог чинного законодавства та не порушував права та охоронювані законом інтереси позивача.

Також суд зазначає, що судом було протокольно відмовлено в задоволенні клопотання позивача про необхідність звернення до Конституційного суду України щодо розгляду питання про невідповідність оскаржуваного окремого положення нормативно-правового акту Конституції України, з підстав ненаведення позивачем в зазначеному клопотанні достатніх обґрунтувань щодо невідповідності оскаржуваного окремого положення нормативно-правового акту Конституції України, та зважаючи на те, що в суду не виникло сумніву під час розгляду справи щодо відповідності оскаржуваного окремого положення нормативно-правового акту Конституції України.

Зважаючи на встановлене, та керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 17, 158, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І.Добрянська

Судді Л.О. Маруліна

ОСОБА_3