Справа № 802/4528/13-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 вересня 2015 р. Справа № 802/4528/13-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Мультян М.Б.,

суддів: Богоноса М.Б

ОСОБА_1І

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

позивача: ОСОБА_2

представника відповідачів 3, 6: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України Вінницькій області, головного управління юстиції у Вінницькій області

про: стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату

ВСТАНОВИВ:

У 2006 році ОСОБА_2 звернувся до Тростянецького районного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, головного управління юстиції у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення невиплаченої заробітної плати, довічного грошового утримання та компенсації за не отримане службове обмундирування.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2006 року призначено судово-бухгалтерську експертизу.

31 січня 2008 року ОСОБА_4 подано заяву про уточнення позовних вимог, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь 518 120,44 грн., з яких: 165 475,85 грн. заборгованості по заробітній платі з липня 1995 року по грудень 2006 року, 24 473,88 грн. - з січня по листопад 2006 року; 216 001,61 грн. заборгованості по довічному грошовому утриманню за період з 1 вересня 2000 року по 1 січня 2007 року ; 51 955,18 грн. компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок її несвоєчасної виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року; 45 498,27 грн. компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19 березня 1994 року по час розгляду справи в сумі 14 715,65 грн.

Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області, Головного управління юстиції у Вінницькій області щодо безпідставного не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат, невиплати компенсації за не отримане службове обмундирування суддям. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку №4024 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", на користь ОСОБА_2 - 1 518 120,44 грн. з яких: заборгованість по заробітній платі за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 165 475,85 грн. і за січень-листопад 2006 року - 24 473,88 грн.; заборгованість по довічному утриманню за період з 1 вересня 2000 року по 1 січня 2007 року - 216 001,61 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 51 955,18 грн.; компенсацію втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року - 45 498,27 грн.; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19 березня 1994 року і до дати прийняття судового рішення - 14 715,65 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2009 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року скасовано і прийнято нову, якою позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування, невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку №4024 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_2 суму в розмір 44 192,05 грн., з яких: 18 632,09 грн. заборгованості по заробітній платі за 2005-2006 роки; 20 908,30 грн. заборгованості по довічному утриманню за 2005-2006 роки; 2 192,69 грн. компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати 2005-2006 роки; 2 458,97 грн. компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за 2005-2006 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2009 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду прийнято справу до провадження.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання вчасно та належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник Міністерства фінансів України в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання вчасно та належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник Міністерства юстиції України та головного управління юстиції у Вінницькій області в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник Державного казначейства України в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання вчасно та належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання вчасно та належним чином повідомлений, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки.

Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

ОСОБА_2 з 22 червня 1987 року працює суддею у міських судах Вінницької області. З серпня 2002 року по теперішній час в Ладижинському міському суді.

Так, відповідно до ч.1 ст.126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Згідно з ч.1 ст.130 Конституції України забезпечення фінансування та створення належних умов для функціонування судів і діяльності суддів покладено на державу.

Згідно з п.3, пп.21 п.4 та п.6 Положення про Державну судову адміністрацію України, (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), основними завданнями Державної судової адміністрації є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників апарату судів. Державна судова адміністрація виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні управління.

Статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя на час виникнення спірних правовідносин визначався Законом №2862-ХІІ. Стаття 11 цього Закону передбачає незалежність суддів, яка, серед іншого, забезпечується їх матеріальним і соціальним забезпеченням відповідно до їх статусу.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій України" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що однією з гарантій самостійності судів і незалежності суддів є належне матеріальне та соціальне забезпечення судді.

Статтею 123 Закону України "Про судоустрій України" визначено, що розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до закону про статус суддів та інших нормативно-правових актів щодо умов оплати праці суддів і не може бути зменшений.

Частиною 4 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Визначальним актом, який регулював питання оплати праці суддів на момент виникнення спірних правовідносин був Закон України "Про статус суддів" (далі - Закон №2862-ХІІ), який встановлював гарантії незалежності суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення, у тому числі гарантії права щодо оплати праці. Відповідно до частини 1статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону №2862-ХІІ заробітна плата суддів складається: з посадового окладу, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, премій та інших надбавок.

Частиною 2 статті 44 Закону №2862-ХІІ встановлено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Тобто, згідно з цією нормою гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 Закону №2862-ХІІ окладу у співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом, та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканості суддів.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів України, у межах своїх повноважень, прийняв постанову № 513 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України" (далі - Постанова №513) та постанову № 514 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України" (далі - Постанова № 514), якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України. Вказані постанови набрали чинності з 1 червня 2005 року.

Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами ст. 44 Закону №2862-ХІІ. Лише 03 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 865, якою затверджено схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, привівши оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону №2862-ХІІ співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя. Згідно з додатком 6 Постанови №865 посадовий оклад судді міського суду становив 8 розмірів мінімальної заробітної плати.

Однак, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог ч.2 ст. 44 Закону №2862-ХІІ, не привів оклади суддів усіх судів України у відповідність до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 1 червня 2005 року, оскільки надав Постанові № 865 чинності з 1 січня 2006 року.

Внаслідок цього, з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року оклади суддів не відповідали вимогам ст.44 Закону №2862-ХІІ, що є порушенням конституційного права на отримання заробітної плати не нижче, від визначеної законом, а також порушенням конституційних гарантій щодо незалежності суддів.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року у справі за позовом Особи до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" від 3 вересня 2005 року № 865 визнано незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865. Визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 і № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року.

Колегією суддів встановлено, що у період за 2005-2006 роки заробітна плата судді Патраманського І.О. виплачувалася з урахуванням посадового окладу, не приведеного у відповідність до встановленого співвідношення з окладом Голови Верховного Суду України, визначеним Постановою № 514.

Таким чином, у зв'язку з неправильним визначенням позивачу розміру посадового окладу за 2005-2006 роки, йому, відповідно, не правильно нараховувалося та виплачувалася заробітна плата.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-ІV, суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права. Так, при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії"). Тому право позивача на отримання грошового забезпечення не залежить від наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер.

Таким чином, під час судового розгляду знайшло підтвердження порушення законних прав та інтересів позивача щодо нарахування та виплати заробітної плати у період 2005-2006 роки.

Поряд з цим, 31.12.2005 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1310, згідно з якою Постанову №865 доповнено пунктом 4-1, за змістом якого розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332,00 грн. і надалі при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться.

Статус суддів, відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України. Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України, Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканість суддів. Збереження існуючого статусу суддів, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності суддів. Незалежність та недоторканість суддів гарантується наданням їм відповідно до Закону України "Про статус суддів" спеціальних умов матеріального та соціально-побутового забезпечення. Згідно зі статтею 44 вказаного Закону заробітна плата судді, як складова його матеріального і соціально-побутового забезпечення, є елементом статусу судді. Вона складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов'язки на адміністративних посадах, з тим, що б досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про оплату праці" умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаного Закону 30 червня 2005 року та 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанови № 514 "Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України", згідно з абзацом другим пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01 червня 2005 року становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та № 865 "Про оплату праці суддів", якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України "Про статус суддів" суддям, які мають кваліфікаційні класи, що встановлюються залежно від посади, стажу, досвіду роботи і рівня професійних знань, нараховуються доплати до посадових окладів. Наявність у законодавстві таких гарантій відповідає Європейської хартії про закон "Про статус суддів" стосовно права суддів на винагороду в залежності від стажу, обсягу і характеру посадових обов'язків судді.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 не скасовуються і не змінюються, а навпаки встановлюються надбавки та доплати за виконання особливо важливої роботи, за науковий ступінь, для вирішення соціально-побутових питань, а також визначено порядок преміювання тощо.

Також вони не передбачають будь-якої заборони щодо застосування до грошових доходів суддів, як і до доходів інших громадян, механізму їх підвищення шляхом індексації відповідно до положень Закону України "Про індексацію грошових доходів громадян".

Таким чином, Кабінет Міністрів України при прийнятті оскаржуваних постанов не зменшив розрахунок посадових окладів суддів, а отже, й не обмежив матеріальний і соціальний захист суддів."

В той же час, головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів та здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів є Державна судова адміністрація України, котра здійснює свої повноваження безпосередньо та через її територіальні управління. В даному випадку нарахування та виплата позивачу заробітної плати здійснюється з Територіального управління Державної судової адміністрації України.

Щодо позовної вимоги стягнути заборгованість по довічному грошовому утриманню за 205-2006 роки та компенсацію за несвоєчасну виплату, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 4 ст. 43 Закону України "Про статус суддів", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

Постановою Верховної Ради України "Про порядок введення в дію Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2863 передбачалося, що у разі зміни заробітної плати суддів розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці обчислюється, виходячи з нового розміру заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді.

Тому, оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування компенсації сум заробітної плати та довічного грошового утримання, а не нарахованих, то вона задоволенню не підлягає.

На підставі встановлених обставин та вищезазначених положень чинного законодавства України, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а в матеріалах справи відсутні докази понесених ним судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для такої компенсації відповідно Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України щодо неповного обсягу нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2 за період 2005-2006 роки з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03 вересня 2005 року.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03 вересня 2005 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_5

Судді ОСОБА_6

ОСОБА_1