Справа № 817/2010/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2010/15

30 вересня 2015 року 15год. 37 хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковська Л.А. за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1, представник ОСОБА_2Б,

відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Приватного акціонерного товариства "ЄВРОШПОН - СМИГА"

до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Єврошпон-Смига» (далі ПрАТ «Єврошпон-Смига») звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Дубенської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області (далі Дубенська ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.02.2015 року №, №, №, №.

В основу визнання податкових зобовязань згідно із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями податковим органом покладено дані акта перевірки від 30.01.2015 року №44/22/30981499 «Про результати планової виїзної документальної перевірки ПрАТ «Єврошпон-Смига», з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2013 року», яким встановлено порушення позивачем п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.146.12 ст. 146 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 282 493,15 грн., в т.ч. по звітних періодах за 2 кв. 2012 року в сумі 10068,56 грн., за 3 квартал 2012 року в сумі 7399,42 грн., за 4 квартал 2012 року в сумі 57 917,02 грн., за 2013 рік 207 108,15 грн.; п.44.1 ст. 44, п.198,2, п.198,3, п.198,6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 8701,17 грн., в т.ч. за вересень 2012 року 8701,17 грн., та завищено відємне значення з податку на додану вартість в сумі 25 760,52 грн. в т.ч. за грудень 2013 року в сумі 25 760,52 грн.; ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: не надходження валютної виручки за експортовану продукцію на суму 9580,34 євро при виконанні умов контракту №09-12-2011 від 09.12.2011 з фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON».

Позивач вважає зазначені висновки податкового органу надуманими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються документально. Вважає, що висновки податкового органу про завищення валових витрат в сумі 282 689,74 грн. не відповідають вимогам Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку 16 та п.п.138.8.1 п.138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, а прямі матеріальні витрати зменшені на вартість зворотних відходів, отриманих в процесі виробництва. Також вважає необґрунтованими висновки податкового органу про неправомірне віднесення до собівартості витрати на поліпшення основних засобів в межах 10 % балансової вартості основних засобів в розмірі 1 531 168 грн. за 2012 рік та 1 346 125 грн. за 2013 рік.

З приводу господарських операцій з ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш», то позивач вказує, що вони мали реальний товарний характер. Господарські операції відображені належним чином в бухгалтерському та податковому обліку, спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених даними договорами; господарські відносини позивача з даними контрагентами підтверджені всіма належними первинними документами, які відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», отже висновки контролюючого органу про неправомірне формування валових витрат та податкового кредиту, та як наслідок завищення відємного значення по податку на додану вартість, сформованого по господарських операціях з ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш» є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 14.02.2015 року №, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у вигляді нарахування пені за порушення розрахунків у сфері ЗЕД в розмірі 63 052,88 грн., то позивач вказує, що зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, термін яких настав є підставою для припинення зобовязань, а отже і є підставою для зняття банком із контролю експортно-імпортної операції. Тому нарахування пені за порушення ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» а саме: не надходження валютної виручки за експортовану продукцію на суму 9580,34 євро при виконанні умов контракту №09-12-2011 від 09.12.2011 з фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON» є протиправним.

З огляду на вказані твердження, позивач вважає оспорювані податкові повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати в повному обсязі.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Просили адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач позов заперечив про що подав письмове заперечення. В обґрунтування заперечень вказує, що проведеною перевіркою встановлено, що в процесі господарської діяльності по виробництву шпону ПрАТ «Єврошпон-Смига» отримує зворотні відходи, які обліковуються в кількісному виразі відповідно до виробничих звітів та в кількісно-сумовому виразі відповідно до оборотно-сальдових відомостей по рахунку 203 «Паливо», 209 «Інші матеріали» в розрізі матеріально-відповідальних осіб. Перевіркою встановлено. Що позивач в порушення п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України не провів коригування собівартості реалізованої продукції на вартість зворотних відходів та супутньої продукції чим завищив собівартість готової продукції на суму 282 689,74 грн.

Окрім того, документальною плановою перевіркою встановлено, що позивач відповідно до вимог п.146.12 ст.146 Податкового кодексу України мав право віднести до складу витрат витрати на ремонт основних фондів у розмірі, що не перевищує 10 % сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року у тому періоді в якому вони були здійснені, тобто 1 531 168 грн. протягом 2012 року та 1 346 125 грн. протягом 2013 року. Отже, позивачем завищено собівартість готової продукції в сумі 1 153 334,57 грн.

Проведеною перевіркою також встановлено відображення в податковому обліку позивача придбання на підставі безтоварних операцій та первинних документів (податкових, видаткових накладних) складених з порушенням вимог ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також на адресу Дубенської ОДПІ надійшли акти перевірок контрагентів позивача - ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш» якими встановлено відсутність обєктів оподаткування з придбання та продажу товарів, отже господарські операції ПрАТ «Єврошпон-Смига» із означеними контрагентами мають фіктивний характер та є безтоварними.

Окрім того, відповідач наголошує, що ПрАТ «Єврошпон-Смига» включено до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 31 862,44 грн. по товарах, які не оплачені протягом терміну позовної давності та вважаються безоплатно отриманими. Тому позивачем завищено податковий кредит в розмірі 6102,22 грн. за вересень 2012 року та за грудень 2013 року в сумі 25 760,52 грн. На підставі даного порушення, позивачем завищено відємне значення податку на додану вартість в розмірі 25 760,52 грн. за грудень 2013 року.

Щодо порушення позивачем ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» а саме: не надходження валютної виручки за експортовану продукцію на суму 9580,34 євро при виконанні умов контракту №09-12-2011 від 09.12.2011 з фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON», то відповідач зазначає, що згідно ст.387 Господарського кодексу України, суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності після сплати передбачених законом податків та зборів (обов'язкових платежів) самостійно розпоряджаються валютною виручкою від проведених ними операцій, крім випадків запровадження Національним банком України вимоги щодо обов'язкового продажу частини надходжень в іноземній валюті.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення інструментів впливу на грошово-кредитний ринок» від 06.11.2012 року №5480 було внесено зміни до ст. 25 та ст.44 Закону України «Про Національний банк України», згідно з якими НБУ було наділено повноваженнями встановлювати порядок проведення обовязкового продажу та розмір надходжень в іноземній валюті, підлягають обовязковому продажу (п.2 ч.2 ст.44 Закону України від 20.05.1999 року №679).

Таким чином, проведення заліку зустрічних однорідних вимог на суму валютної виручки (яка надходитиме на рахунок клієнта) не є можливим, оскільки призведе до порушення вимог законодавства України, зокрема даних нормативно-правових актів.

Враховуючи все вищенаведене, відповідач вважає оспорювані податкові повідомлення-рішення від 14.02.2015 року №, №, №, № правомірними, просить у позові відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечив з підстав, наведених у письмових заперечив. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.4 ст.77, п.81.1 ст.81, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України, наказу Дубенської ОДПІ від 26.11.2014 року №493 та направлень на проведення перевірки від 009.12.2014 №№440, 441, 442, 443 та від 22.12.2014 №461 працівниками Дубенської ОДПІ була проведена документальна планова виїзна перевірка ПрАТ «Єврошпон-Смига» за результатами якої складено акт перевірки від 30.0.2015 року №44/22/30981499.

Висновками акта перевірки встановлено порушення ПрАТ «Єврошпон-Смига»:

п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.146.12 ст. 146 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 282 493,15 грн., в т.ч. по звітних періодах за 2 кв. 2012 року в сумі 10068,56 грн., за 3 квартал 2012 року в сумі 7399,42 грн., за 4 квартал 2012 року в сумі 57 917,02 грн., за 2013 рік 207 108,15 грн.;

п.44.1 ст. 44, п.198,2, п.198,3, п.198,6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 8701,17 грн., в т.ч. за вересень 2012 року 8701,17 грн., та завищено відємне значення з податку на додану вартість в сумі 25 760,52 грн. в т.ч. за грудень 2013 року в сумі 25 760,52 грн.;

ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: не надходження валютної виручки за експортовану продукцію на суму 9580,34 євро при виконанні умов контракту №09-12-2011 від 09.12.2011 з фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON».

На підставі результатів проведеної перевірки Дубенською ОДПІ 14.02.2015 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

№ про збільшення суми грошового зобовязання за платежем: податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 353 160,44 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 282 493,15 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 70 623,29 грн.;

№ про збільшення суми грошового зобовязання за платежем: податок на додану вартість в розмірі 10 876,46 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 8701,17 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2175,29 грн.;

№ про зменшення розміру відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 25 761 грн.;

№ про нарахування суми грошового зобовязання за платежем: пеня у сфері ЗЕД в розмірі 63 052,88 грн.

Позивач не погодився із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та оскаржив їх до Головного управління ДФС у Рівненській області.

Рішенням про результати розгляду скарги від 03.07.2015 року №13875/6/33-33-10-01-04-25 скаргу ПрАТ «Єврошпон-Смига» залишено без задоволення. На підставі наведеного позивач звернувся із адміністративним позовом до суду.

При вирішення даного спору судом враховано та встановлено наступне.

Зі змісту акта перевірки № 44/22/30981499 від 30.01.2015 року судом встановлено, що в порушення пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України ПрАТ Єврошпон-Смига завищено собівартість продукції за перевіряємий період в сумі 282689,74 грн. в т.ч. за 2 квартал 2012 року 39905,50 грн., за 3 квартал 2012 року 30280,56 грн., за 4 кв. 2012 року 29325,76 грн., за 2013 рік 183177,92 грн. Вказане правопорушення виникло в результаті не проведення коригування собівартості реалізованої продукції на вартість зворотних відходів та супутньої продукції.

Позивач заперечуючи проти даного правопорушення зазначає, що на підприємстві ведеться облік готової продукції, напівфабрикатів та зворотних відходів. Вартість утворених в процесі виробництва зворотних відходів підприємство сторнує (віднімає) із собівартості готової продукції (Дт-209,203 КТ-23) і оприбутковує на складі за ціною передбаченою ПСБО, а саме ціною можливого використання, як виробничих запасів для подальшого використання.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п.п.138.1.1 п.138 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати операційної діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

витрати банківських установ, до яких відносяться:

а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління;

в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів;

г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг);

є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Абзацом 1 п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Підпунктом 138.8.1 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Як вбачається з додатку № 3 до акта перевірки, собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів по декларації з податку на прибуток за 2-4 кв. 2012 року, за 2013 рік складається із здійснених бухгалтерських проведень за дебетом рахунку 90 та кредитом рахунків 23,26,281,91 та здійснених коригувань по ремонтах основних засобів та коригувань по амортизації основних засобів.

Згідно Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати затвердженого наказом Міністрерства фінансів України № 318 від 31.12.1999 року та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України № 27/4248 від 19.01.2000 року (надалі ПБО 16), згідно з яким до складу виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються витрати, безпосередньо повязані з виробництвом продукції, зумовлені технологією та організацією виробництва, а саме: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

При цьому передбачається, що прямі витрати зменшуються на вартість отриманих відходів у процесі виробництва. ПрАТ «Єврошпон-Смига» підтверджує факт наявності відходів під час здійснення виробничого процесу, які повторно використовуються в господарській діяльності. Згідно рахунку 203 Паливо облікувується в якості відходів рванина 08080 по ціні 50 грн. /м.куб., рванина 00543 по ціні 54 грн./м. куб., тирса 50 грн./м.куб., відструги 300 грн./м.куб., 50 грн./м. куб.

Згідно даних бухгалтерського обліку позивача, під час документальної перевірки встановлено факт відсутності коригування витрат собівартості реалізованих товарів.

При цьому покликання представників позивача на наявність факту обліку зворотних відходів на складі за ціною їх можливого використання не підтверджує доводи позивача щодо зменшення задекларованих валових витрат по декларації з податку на прибуток підприємств за 2-4 кв. 2012 року, за 2013 рік. Будь-яких інших доказів на спростовування доводів податкового органу позивачем надано не було.

За таких обставин суд погоджується з доводами Дубенської ОДПІ щодо завищення собівартість продукції за перевіряємий період в сумі 282689,74 грн. в т.ч. за 2 квартал 2012 року 39905,50 грн., за 3 квартал 2012 року 30280,56 грн., за 4 кв. 2012 року 29325,76 грн., за 2013 рік 183177,92 грн.

Судом встановлено, що згідно акту перевірки в порушення п. 146.12. ст. 146 Податкового кодексу України позивачем включалося до складу собівартості реалізованої продукції витрати на ремонт та поліпшення основних засобів в сумі, що перевищує 10 відсотків їх балансової вартості. При цьому позивач наводить розрахунки та вказує, що до складу витрат включалася сума в межах 10 відсотків балансової вартості.

Заперечуючи щодо вказаного правопорушення позивач вказує, що ПрАТ Єврошпон-Смига веде окремо бухгалтерський та податковий облік основних засобів, їх поліпшень та амортизації.

Судом також, встановлено, що під час проведення документальної перевірки ПрАТ Єврошпон-Смига надано акти списання запасних частин та матеріалів про, що зроблено бухгалтерські записи за 2-4 кв. 2012 року (Дт-91 Кт 207) на суму 1209624,92 грн. в т.ч. запасні частини 693380,57 грн.; за 2013 рік (Дт-91 Кт-207) на суму 1412318,53 грн. в т.ч. запасні частини в сумі 906865,00 грн. При цьому вказані суми було відображено підприємством в декларації по податку на прибуток в складі собівартості готової продукції як витрати реконструкції та модернізації основних засобів. При цьому дані бухгалтерського обліку не відповідають даним податкового обліку.

Таким чином, ПрАТ Єврошпон-Смига до податкової декларації по податку на прибуток підприємств за період, що перевіряється до складу собівартості готової продукції було віднесено витрати на ремонт основних засобів в сумі 4030627,57 грн. в т.ч. за 2012 рік 1777637,57 грн., за 2013 рік - 2252990 грн.

Відповідно до пп. 146.12 ст. 146 Податкового кодексу України Сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Балансова вартість основних засобів на 2012 рік становить 15311681 грн., на 2013 рік 13461249 грн.

Таким чином, суд погоджується з доводами податкового органу щодо порушення вимог п. 142.12 ст. 146 Податкового кодексу України в частині завищення підприємством собівартість готової продукції на суму 1153334,57 грн. в т. ч. за 4 кв. 2012 року у розмірі 246469,57 грн., у 2013 році у розмірі 906865 грн.

З приводу тверджень податкового органу про відображення позивачем у податковому обліку придбання на підставі безтоварних операцій з ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш», то судом встановлено наступне.

21.03.2012 року між ПрАТ «Єврошпон-Смига» (Покупець) та ТОВ «Завод «Луггідромаш» (Продавець) було укладено договір поставки №69/03-12. Предметом даного договору є поставка товару ціна та асортимент якого визначається специфікаціями до договору, які є невідємними частинами цього договору.

На виконання умов цього договору 14.06.2012 року ТОВ «Завод «Луггідромаш» було виписано рахунок-фактуру №356 на суму 9648,00 грн. та видаткову накладну від 21.06.2012 року №47 на суму 9648,00 грн., у т.ч. ПДВ 1608,00 грн.

Згідно платіжного доручення від 20.06.2012 року №2468 позивачем було оплачено придбаний товар на суму 9648,00 грн., у т.ч. ПДВ 1608,00 грн.

21.06.2012 року ТОВ «Завод «Луггідромаш» було виписано податкову накладну №53 на суму 9648,00 грн., у т.ч. ПДВ 1608,00 грн.

Вказану суму податку на додану вартість ПрАТ «Єврошпон-Смига» було віднесено до складу податкового кредиту відповідного звітного періоду, червень 2012 року.

Також судом встановлено, що позивач мав господарські відносини з ТОВ «Ексім-Прилад». В підтвердження виконання сторонами своїх зобовязань є рахунок-фактура від 23.07.2012 року №СФ-22610 на оплату товару: покажчик високої напруги до 10 кВ УВНУ-2М/1 ВЕ №80.02-04-05-0515.07, кліщі токовимірювальні К4571Ц (№ в держ.реєстрі АМ 0404-00) та рукавички діелектичні бесшовні 9 кВ на загальну суму 1660,80 грн., у т.ч. ПДВ 276,80 грн.; видаткова накладна від 08.08.2012 року №РН-22610 на суму 1660,80 грн., у т.ч. ПДВ 276,80 грн.; податкова накладна від 06.08.2012 №22610 та платіжне доручення від 06.08.2012 року №219 про оплату вартості придбаного товару на суму 1660,80 грн.

Судом встановлено, що ПДВ в розмірі 276,80 грн. ПрАТ «Єврошпон-Смига» було віднесено до складу податкового кредиту серпня 2012 року.

У вересні 2012 року ПрАТ «Єврошпон-Смига» мало господарські відносини з ТОВ «Техно-Торг».

В підтвердження даних обставин позивачем надано суду рахунок-фактуру від 04.09.2012 оку №СФ-0026360 на суму 2499,06 грн., платіжне доручення від 06.09.2012 року №550 на суму 2499,06 грн., податкову накладну від 06.09.2012 року №902 виписану ТОВ «Техно-Торг» на загальну суму 2499,06 грн., у т.ч. ПДВ 416,51 грн. та видаткову накладну від 07.09.2012 року №26360 на суму 2499,06 грн., у т.ч. ПДВ 416,51 грн.; рахунок-фактуру від 25.09.2012 року №СФ-0027057 на оплату вартості придбаного товару в розмірі 985,56 грн., платіжне доручення №2654 від 26.09.2012 року про сплату коштів у розмірі 985,56 грн., податкову накладну від 26.09.2012 року №1444 на загальну суму 985,56 грн., у т.ч. ПДВ 164,26 грн. та видаткову накладну від 27.09.2012 року №27057 на суму 985,56 грн., у т.ч. ПДВ 164,26 грн.; рахунок-фактуру від 26.09.2012 року №СФ-0027381 на суму 800,29 грн., платіжне доручення №2655 від 26.09.2012 року на суму 800,29 грн., податкову накладну від 26.09.2012 року №1443 на загальну суму 800,29 грн., у т.ч. ПДВ 133,38 грн. та видаткову накладну від 27.09.2012 року №27381 на суму 800,29 грн., у т.ч. ПДВ 133,38 грн.

Суму податку на додану вартість в розмірі 714,15 грн., сплачену по вищевказаних податкових накладних позивачем віднесено до складу податкового кредиту вересня 2012 року.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин вважається нікчемним (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

В силу статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 року(надалі - Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"), господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складенні під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - після її закінчення.

Згідно абзацу 2 п.2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричинити реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальної зміни майнового стану суб'єкта господарювання кореспондує з положеннями розділів ІІІ, V Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якими встановлено порядок формування платниками податків валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість та визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств і податком на додану вартість.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно п.135.1. ст. 135 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу. У відповідності до п. 135.2. ст. 135 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього кодексу.

Підпунктом 138.1. статті 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В силу підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, податкові наслідки у вигляді права на формування податкового кредиту є правомірними лише за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів (зокрема, податкових накладних), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Надані позивачем для перевірки та в судове засідання податкові накладні, виписані ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш» відповідають вимогам ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, претензії щодо їх форми та змісту у відповідача відсутні.

Отже, при дослідженні факту здійснення господарських операцій, що були підставою для формування витрат та податкового кредиту платника податків, оцінювати слід відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку. Відносини між учасниками попередніх ланок постачання товарів не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між конкретними контрагентами. В разі наявності у органу державної податкової служби інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватися саме щодо цієї особи.

Слід зазначити, що законодавець не визначив ані конкретного переліку документів, якими платник повинен підтвердити реальність виконання господарської операції, ані ступеня деталізації опису господарської операції у первинному документі. З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці.

Подані позивачем первинні документи у сукупності та взаємозв'язку, дозволили суду достовірно встановити зміст та учасників спірних операцій. Власне незаповнення в деяких документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. До таких висновків також прийшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі суду від 04.03.2015 №К/800/65434/14.

Фактично висновки податкового органу, покладені в основу прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, ґрунтуються на аналізі господарської діяльності контрагентів позивача, можуть свідчити лише про можливі порушення ними норм Податкового кодексу України, цивільного та господарського законодавства, однак не спростовують реальності господарських операцій між позивачем та задекларованими контрагентами та не є доказами здійснення ними узгоджених дій, позбавлених економічного змісту та спрямованих на штучне, без реальної господарської мети, створення умов для зменшення оподаткування.

З цих підстав суд не бере до уваги як доказ безтоварності господарських операцій позивача та ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш» акти перевірок зазначених контрагентів, а саме акт ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 11.10.2013 №385/3-22-08-35791183, від 11.06.2014 №1-26-50-22-, акт ДПІ у Артемівському районі м. Луганська від 04.03.2013 №103/22-300/35773714.

Додатково слід зазначити, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди, є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Зазначених висновків також дотримується Вищий адміністративний суд України, викладених в ухвалі суду від 13.05.2015 №К/800/36481/14.

Таким чином, дослідженими в судовому засіданні первинними документами підтверджуються факти надання позивачу товарів, оплата їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та у податковій звітності; право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджується податковими накладними, що підтверджує фактичне здійснення позивачем господарських операцій з придбання товару у контрагентів - ТОВ «Ексім-Прилад», ТОВ «Техно-Торг», ТОВ «Завод «Луггідромаш», які стали підставою для формування позивачем складу операційних витрат.

Отже податкове повідомлення-рішення від 14.02.2015 року №в частині збільшення грошового зобовязання по податку на прибуток в розмірі 2728,90 грн. основного платежу та 682,22 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 2598,95 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 649,74 грн. є протиправними та підлягають до скасування.

Проведеною перевіркою також встановлено неправомірне включення до складу податкового кредиту у 3 кварталі 2012 року суми ПДВ в розмірі 6102,22 грн. та у 2013 року суми ПДВ в розмірі 25 760,52 грн., оскільки сума кредиторської заборгованості платника податку на отриманий, але не оплачений товар списана на фінансовий результат після закінчення терміну позовної давності вважається безоплатно отриманими, а тому право на податковий кредит щодо таких товарів у платника відсутнє.

Суд із зазначеними твердженнями погодитися не може зважаючи на наступне.

Порядок формування податкового кредиту врегульовано ст.198 Податкового кодексу України.

Як вже судом зазначалося вище, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу (п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Підпунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України).

Аналіз зазначених законодавчих норм свідчить про те, що право на формування податкового кредиту виникає лише за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених податкових накладних, що відповідають вимогам статті 201 цього Податкового кодексу України.

Виключенням становить лише п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якого якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

При цьому, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Отже, наявність належним чином оформленої податкової накладної є достатньою підставою для формування складу податкового кредиту по господарських операціях платника податку.

Суд також наголошує, що жодна із правових норм Податкового кодексу України не зобовязує платника податків відкореговувати суму податкового кредиту у разі списання кредиторської заборгованості по оплаті вартості придбання товарів.

Поміж цього, суд враховує, що згідно з п.п. 14.1.13 Податкового кодексу України до безоплатно наданих товарів (робіт, послуг) належать:

а) товари, що надаються за договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошової або іншої компенсації вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів;

б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості;

в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання та використані нею.

Отже, отримані позивачем товари як у момент одержання, так і в момент списання кредиторської заборгованості після закінчення строку позовної давності не належать до безоплатно отриманих згідно з вищенаведеним визначенням.

Крім цього, слід зазначити, що списання кредиторської заборгованості по оплаті придбаних товарів не змінює правової суті договору купівлі-продажу або поставки за якими одна сторона передає у власність, а інша приймає товар за певну плату. Зазначені договори відповідно до вимог цивільного законодавства є відплатними. При цьому, ні податкове, ні цивільне, ні господарське законодавство не передбачають можливості в майбутньому перекваліфіковувати операцію придбання на операцію безоплатного отримання товарів.

Враховуючи наведене, висновки податкового органу про неправомірне включення до складу податкового кредиту сум ПДВ у вересні 2012 року в розмірі 6102,22 грн. та у грудні 2013 року в сумі 25760,52 грн. по операціях з придбання товарів, які залишилися не оплаченими протягом терміну позовної давності, а тому є безоплатно отриманими.

При цьому в матеріалах справи (Т-1, а.с.128-136) містяться первинні документи долучені позивачем, які підтверджують правомірність формування податкового кредиту в сумі 6102,22 грн. у вересні 2012 року та 25 760,52 грн. у грудні 2013 року.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Дубенської ОДПІ від 14.02.2015 року № в частині збільшення грошового зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 6102,22 грн. основного платежу та 1525,55 грн. штрафних (фінансових) санкцій та як наслідок податкове повідомлення-рішення від 14.02.2015 року № про зменшення розміру відємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 25 761 грн. є протиправними та підлягають до скасування.

З приводу винесення податкового повідомлення-рішення від 14.02.2015 року № про нарахування суми грошового зобовязання за платежем: пеня у сфері ЗЕД в розмірі 63 052,88 грн., то судом встановлено та враховано наступне.

Відповідач обґрунтовуючи спірне податкове повідомлення-рішення покликається на порушення позивачем ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: не надходження валютної виручки за експортовану продукцію на суму 9580,34 євро при виконанні умов контракту №09-12-2011 від 09.12.2011 з фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON».

Суд з таким не погоджується зважаючи на наступне.

09.12.2011 року між ПрАТ «Єврошпон-Смига» (Продавець) та фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON» (Покупець) було укладено зовнішньоекономічний контракт №09-12-2011 (Т-1, а.с.141-143).

Умовами даного контракту передбачено, що Продавець продає Покупцю шпон стуганий різних пород, названий в контракті товаром, а Покупець приймає і оплачує товар на умовах передбачених цим контрактом.

Пунктом 5 означеного контракту передбачено, що загальна вартість товару становить 500 000 євро. Покупець здійснює оплату за товар протягом 14 днів після отримання товару.

Відповідно до додатку №4 від 04.03.2013 року до вищезазначеного контракту, згідно специфікації Продавець продає Покупцю шпон стуганий дуб, розмір 500-3500*90-350*0,56 в кількості 57580,03 кв.м. на суму 44 336,62 євро.

На виконання умов контракту №09-12-2011 ПрАТ «Єврошпон-Смига» згідно ВМД ЕХ10 №204030000/2013/00392 від 05.03.2013 року поставлено товару на загальну суму 44 336,62 євро, що в гривневому еквіваленті становить 460 945,45 грн. (Т-1, а.с. 146)

Зі сторони фірми-нерезидента «BALTI SPOON» було оплачено товар на загальну суму 34 756,28 євро відповідно до наступних платіжних доручень в іноземній валюті від 05.02.2013 30 768,6 євро, від 12.03.2013 3987,67 євро.

Станом на 13.03.2013 року заборгованість фірми-нерезидента «BALTI SPOON» перед ПрАТ «Єврошпон-Смига» за експортовану продукцію згідно контракту від 09.12.201 №09-12-2011 становила 9580,34 євро.

Також як слідує з матеріалів справи, 12.02.2013 року між ПрАТ «Єврошпон-Смига» (Покупець) та фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON» (Продавець) було укладено імпортний контракт №12-02-2013 (Т-1, а.с.137-138).

Предметом даного контракту являється поставка шпону стуганого різних пород, названого в контракті.

Згідно п.5.2 цього контракту загальна вартість товару складає 9580,34 євро.

На виконання умов контракту №12-02-2013 фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON» було поставлено для позивача товар згідно ВМД ІМ40 №204030000/2013/00309 від 22.02.2013 на загальну суму 9580,34 євро, що в гривневому еквіваленті становить 100 972,70 грн. (Т-1, а.с.139-140).

Заліком про зарахування зустрічних вимог, відповідно до додаткової угоди №1 від 13.03.203 року до контрактів №12-02-2013 від 12.02.2013 та №09-12-2011 від 09.12.2011 року було закрито суму в розмірі 9580,34 євро по вищезазначених контрактах.

Як вбачається з акта звірки взаємних розрахунків від 21.07.2015 року по договору від 09.12.2011 року №09-12-2011 заборгованість між ПрАТ «Єврошпон-Смига» та фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON» - відсутня.

Частиною 4 статті 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» встановлено, що суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

При цьому, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» не передбачає неприпустимість припинення зобов'язань за зовнішньоекономічними договорами шляхом зарахуванням зустрічної однорідної вимоги.

Згідно ст. 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Згідно п. 11 Контракту №09-12-2011 від 09.12.2011, право яким регулюється даний контракт є матеріальне право України та міжнародно-правові норми.

Згідно положень ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони. Проте воно може здійснюватися за згодою обох сторін - у разі підписання ними угоди про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або угоди - обома.

Таким чином, припинення дебіторської та кредиторської заборгованості між ПрАТ «Єврошпон-Смига» та фірмою-нерезидентом «BALTI SPOON» по контрактах №12-02-2013 від 12.02.2013 та №09-12-2011 від 09.12.2011 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог не суперечить чинному законодавству України і є правомірним.

Відповідно до Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" Правлінням НБУ постановлено затвердити Інструкцію про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, яка прямо передбачає можливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за експортними, імпортними та лізинговими операціями.

Відповідно до п.1.10. Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління Національного банку України №136 від 24.03.1999 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28.05.1999 року за №338/3631, експортна, імпортна операція можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов'язань за цими операціями зарахуванням, якщо: вимоги випливають із взаємних зобов'язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Отже, допускається припинення зобов'язань за зовнішньоекономічними контрактами шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за умови представлення суб'єктом господарювання належних та допустимих доказів наявності взаємних вимог та відповідності таких вимог критеріям однорідності вимог, відсутності спору щодо вимог, строк виконання таких вимог настання або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Слід зазначити, що таких висновків також дійшов Верховний суд України в постанові від 6 травня 2008 року N 08/47, розглянувши по суті аналогічну справу, та зазначив про правомірність припинення зобов'язань за зовнішньоекономічними договорами шляхом зарахування зустрічних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що застосування до позивача штрафних санкцій у вигляді пені за порушення розрахунків у сфері ЗЕД в розмірі 63052,88 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 14.02.2015 року № є незаконним і таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, визначених частиною другою статті 162 КАС України, тому адміністративний позов слід задовольнити шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Дубенської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.02.2015 року № про збільшення суми грошового зобовязання за платежем: податок на додану вартість в розмірі 10 876,46 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 8701,17 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2175,29 грн.; № про зменшення розміру відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 25 761 грн.; № про нарахування суми грошового зобовязання за платежем: пеня у сфері ЗЕД в розмірі 63 052,88 грн. та № про збільшення суми грошового зобовязання за платежем: податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 3411,12 грн., у т.ч. за основним платежем в розмірі 2728,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 682,22 грн. В решті позовних вимог адміністративний позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.02.2015 №, №, № та № в частині визначення грошового зобов'язання на суму 3411, 12 грн., в тому числі основний платіж - 2728, 90 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 682, 22 грн.

У решті позовних вимов відмовити.

Присудити на користь Приватного акціонерного товариства "ЄВРОШПОН - СМИГА" за рахунок бюджетних асигнувань Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у сумі 143, 78 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.