Справа № 628/3034/15-а
Суддя: Цендра Н. В.
Дата ухвалення: 2015-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 628/3034/15-а
Провадження № 2-а/628/51/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року Купянський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Цендра Н.В.

при секретарі - Кравцовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Купянську адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом вказавши, що він з червня 2008 року перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та до квітня 2015 року отримував пенсію за вислугу років, яка призначена йому відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб № 2262-ХІІ від 09.04.1992 р. З квітня 2015 року відповідачем виплату пенсії йому було припинено. На його письмовий запит щодо підстав припинення виплати пенсії Відповідач листом (вих. № 8454-14/20 від 03.06.2015 р.) повідомив, що відповідно до ст. 54 Закону тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року , особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України Про статус народного депутата України, Про державну службу", Про прокуратуру, Про судоустрій і статус суддів, пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Однак позивач не згоден з діями відповідача, тому що відповідач припинив йому виплату пенсії саме на підставі ст. 54 Закону (в редакції Закону № 213- V ІІІ від 02.03.2015 р. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення), яка, як вважає позивач, в даному випадку не може підлягати застосуванню, оскільки він вийшов на пенсію та працевлаштувався до набрання чинності Законом України № 213-V ІІІ від 02.03.2015 р. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення, яким було змінено редакцію ст. 54 Закону щодо порядку виплати пенсії, а згідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Крім того позивач у позовній заяві посилається на ст. 22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У звязку з чим позивач і звернувся до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судове засідання не зявився, у позовній заяві просив справу розглянути без його участі, та наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що з 03 червня 2008 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" N 2262-ХІІ від 09.04.1992 р., яку він отримував до 1 квітня 2015 року. Згідно документів, що містяться в пенсійній справі ОСОБА_1 №, позивач працює на посаді завідувача юридичного сектору Управління Пенсійного фонду України в Купянському районі Харківської області з 08.07.2009 року по теперішній час. Відповідно пункту 2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 р. № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485, головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ст. 54 вищезазначеного Закону України встановлено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України" , "Про державну службу" , "Про прокуратуру" , "Про судоустрій і статус суддів" , пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії, призначених відповідно до цього Закону, поновлюється. У звязку з чим просили в позові відмовити.

Судом було встановлено наступне.

З 03 червня 2008 року ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" N 2262-ХІІ від 09.04.1992 р., яку він отримував до 1 квітня 2015 року.

Ч. 1 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, 02.03.2015, статтю 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" було викладено в такій редакції:

"Стаття 54. Виплата пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку)

Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, 02.03.2015р., передбачено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу статті 64 Основного Закону конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62,63 цієї Конституції.

У Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2005, від 11.10.2005, вказано, що «В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

5. Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім'ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об'єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості.»

Крім того в Рішенні Конституційного Суду України N 25-рп/2009, від 07.10.2009, зазначено, що «3.1. В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України) .

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.»

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції та ст. 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

В силу ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Рішенням Конституційного Суду України N 7-рп/99, від 09.02.1999 р. встановлено, що «За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.»

У Рішенні Конституційного Суду України N 3-рп/2001, 05.04.2001 р., зазначено, що « Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.»

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У взаємозв'язку з наведеним, суд враховує, що відповідно до частини 5 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до статті 150 Конституціїможе порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

У зв'язку з викладеним у судовому засіданні судом було поставлено на обговорення питання щодо зупинення провадження у справі та звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, 02.03.2015р. та окремих положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"

Представник ОСОБА_2 Управління Пенсійного фонду України в Харківській області у судовому засіданні зазначив, що при вирішенні даного питання покладається на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника відповідача, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідає в контексті доводів Позивача окреме вищезгадане положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, 02.03.2015р., а також ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. ( в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015 ) наведеним вище положенням Конституції України, а також чи поширюється дія Закону № 213-VІІІ від 02.03.2015 р. на позивача, який з 2008 року отримував пенсію, та чи відповідає ч. 2 Прикінцевих положень вказаного Закону № 213-VІІІ від 02.03.2015 р ч. 1 ст. 58 Конституції України, тому з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод Позивача, а також беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини, який в Рішенні «Проніна проти України» 18.07.2006 р. зазначив, що національні суди, проігнорували той момент, що Заявниця посилалася на положення Конституції, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції, тому суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності вищезгаданих окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, 02.03.2015р . Конституції України.

П. 3 ч. 1 ст. 156 КАС України, передбачено, що суд зупиняє провадження у справі в разі, неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Керуючись ч. 5 ст. 9, ст. ст. 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Звернутися до Верховного Суду України з зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII від 02.03.2015р., ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ( в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015 р. ) положенням Конституції України, а саме:

- ч. 1 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, від 02.03.2015 року, ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015 ) положенням частин другої та третьої статті 22, статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

- ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» N 213-VIII, від 02.03.2015 року, положенням частини 1 статті 58 Конституції України.

Зупинити провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Купянського міськрайонного

суду Харківської області ОСОБА_3