Справа № 757/6541/15-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/34673/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, третя особа - Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька, про перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (надалі також - позивачі) пред'явили позов до Пенсійного фонду України (надалі також - відповідач), в якому просили:

визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати Пенсійний фонд України в особі Управління міжнародного співробітництва Пенсійного фонду України в 3-денний строк витребувати пенсійні (електронні) справи позивачів з Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька;

поставити позивачів на облік в Управлінні міжнародного співробітництва;

проводити перерахунок та індексацію пенсій позивачів, в разі зміни пенсійного законодавства України, проводити нарахування і переказ пенсій на особистий рахунок пенсіонерів в установі банку за місцем постійного проживання у державі Ізраїль через Державний експортно-імпортний банк України, в розмірі, визначеному згідно з діючим законодавством України, щоквартально, у валюті держави Ізраїль або в доларах США за офіційним обмінним курсом гривні до іноземних валют Національного банку України, з 1 вересня 2014 року.

Позов обґрунтували тим, що вони є громадянами України і з 1994 року постійно проживають в Ізраїлі. На виконання судових рішень Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька по серпень 2014 року включно проводило виплату їм пенсії за віком на банківські рахунки. З вересня 2014 року пенсія їм не виплачується у зв'язку з тимчасовим припиненням діяльності органів державної влади України на непідконтрольній території. Питання про виплату пенсій громадянам України, які проживають за її межами, у ситуації, що склалась, залишилось не врегульованим. Проте, відсутність механізму виплати пенсій, на думку позивачів, не є підставою для позбавлення їх права на пенсію, що може бути забезпечено Пенсійним фондом України, зокрема, через Управління міжнародного співробітництва в межах повноважень останнього.

Постановою Печерського районного суду міста Києва позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо забезпечення виплати пенсії за віком ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Зобов'язано Пенсійний фонд України поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року в частині задоволення позовних вимог щодо зобов'язання Пенсійного фонду України поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2014 року - скасовано, постановлено в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

В решті постанову суду першої інстанції - залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивачі звернулись до Вищого адміністративного суду із касаційною скаргою, в якій просили змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі є громадянами України, які з 1994 року постійно проживають в Ізраїлі. До виїзду на постійне місце проживання за кордон позивачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1

Постановою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 27 лютого 2013 року у справі № 2а/255/39/13, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 9 жовтня 2013 року, задоволено позов ОСОБА_2 про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька призначити і виплачувати йому пенсію за віком з 6 листопада 2012 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2012 року у справі № 2а/0508/11765/12, яка набрала законної сили, задоволено позов ОСОБА_3 про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька призначити і виплачувати їй пенсію за віком з 1 жовтня 2012 року.

17 грудня 2013 року і 3 січня 2014 року Пенсійним фондом України позивачам, відповідно, видані пенсійні посвідчення.

З лютого по серпень 2014 року включно позивачам нараховувалась пенсія на відкриті на їх імена поточні рахунки у валюті гривня в ПАТ «Укрбізнесбанк».

З вересня 2014 року виплата пенсії не здійснюється.

В січні 2015 року позивачі звернулись до Пенсійного фонду України із заявою про витребування їх пенсійних справ з Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька, постановлення на облік в Управлінні міжнародного співробітництва та проведення виплати пенсії, з її перерахунком та індексацією в разі зміни пенсійного законодавства України.

У письмовій відповіді від 4 лютого 2015 року Пенсійний фонд України повідомив заявників, що пенсія виплачується за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Зазначив, що 28 вересня 2012 року між Україною та Ізраїлем підписано угоду про соціальне забезпечення, яка регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян України, які виїхали на проживання до держави Ізраїль. На даний час триває робота щодо ратифікації даної угоди Верховною Радою України, тому питання про призначення і виплату пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, розглядатиметься після набрання чинності цією угодою.

Не погоджуючись із даними діями відповідача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, прийшов до висновку, що право позивачів на отримання пенсії за віком є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань, відсутність механізмів реалізації даних прав не є підставою для відмови у виплаті пенсії.

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення першої інстанції, зазначив, що безпосередньо Пенсійний фонд України не уповноважений здійснювати нарахування та виплату пенсії, а з УПФ України у Ворошилівському районі м. Донецька на даний час немає зв'язку, жодна кореспонденція туди не направляється, оскільки там триває АТО, що позбавляє можливості витребування пенсійних справ позивачів, а відповідно і поновлення виплати раніше призначеної пенсії, оскільки документи, на підставі яких можна проводилася виплата пенсій позивачів відсутня.

Колегія суддів з висновком суду апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Право позивачів як громадян України на соціальний захист у старості гарантовано статтями 24, 25, 46 Конституції України, статтею 8 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та підтверджено ухваленими на їх користь судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Відповідно до частини другої статті 14 та частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Проведення соціальних виплат особам в районах проведення антитерористичної операції здійснюється з урахуванням постанов Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» та від 7 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Даними підзаконними нормативно-правовими актами передбачено припинення фінансування з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування органів державної влади на тимчасово неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, переміщення осіб з району проведення антитерористичної операції, взяття їх на облік та проведення всіх соціальних виплат на контрольованій території за фактичним місцем проживання (перебування).

Однак, вищенаведені акти не регулюють питання відносно виплати пенсій громадянам України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» № 10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, врегулювання питання на законодавчому рівні щодо виплати пенсій громадянам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та відсутність вирішення даного питання щодо громадянам України, які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян .

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 передбачалось, що Верховна Рада України повинна привести у відповідність до Конституції України положення інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014 р.).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що право позивачів на отримання пенсії за віком є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Відтак, виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутність правових механізмів для здійснення даних виплат є підставою для припинення виплати раніше призначених, оскільки породжує дискримінацію громадян України які постійно проживають за кордоном та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

Керуючись статтями 222, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року -скасувати.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.