Справа № 826/12055/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2015 року № 826/12055/15

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Бояринцевої М.А., Нагорянського С.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом: Громадянина Конго ОСОБА_1

до відповідача: Державної міграційної служби України

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Громадянин Конго ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2015 суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання у справі.

За наслідками проведення попереднього судового засідання, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2015 призначено адміністративну справу до судового розгляду колегією суддів.

В судовому засіданні 30.09.2015 позивач заявлені позовні вимоги підтримав повністю та в судових дебатах просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 20-15 від 31.01.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання громадянина Конго ОСОБА_1 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства України.

Суд визнав причини пропуску звернення позивача поважним, а тому продовжив строк на оскарження рішення від 31.01.2015 № 20-15 зважаючи на те, що позивач отримав зазначене рішення під розписку 17.06.2015.

В обґрунтування наведених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено громадянину Конго ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (рішення № 20-15 від 20.01.2015), оскільки ним було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на реальні побоювання такої особи стати жертвою переслідування у країні свого походження за ознакою політичної приналежності.

Відповідачем, у свою чергу, були подані письмові заперечення на позовну заяву, в яких Державна міграційна служба України зазначає про правомірність її рішення № 20-15від 31.01.2015щодо відмови громадянину Конго ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на відсутність конкретних підтверджених фактів завдання позивачу будь-якого страждання за ознакою політичної приналежності в країні його походження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 17.02.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було винесено повідомлення № 42 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо гр. Конго ОСОБА_1 .

З тексту даного повідомлення вбачається, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), гр. Конго ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, є відсутніми.

Підставою винесення зазначеного повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо гр. Конго ОСОБА_1 , вказано рішення Державної міграційної служби України № 20-15 від 31.01.2015.

Однак, вважаючи таке рішення Державної міграційної служби України № 20-15 від 31.01.2015 щодо відмови громадянину Конго ОСОБА_1 у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту - необґрунтованим та протиправним (оскільки ним було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на реальні побоювання такої особи стати жертвою переслідування у країні свого походження за ознакою політичної приналежності), позивач звернувся за його оскарженням в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва, відповідно до чого позивач також просив суд зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про визнання громадянина Конго ОСОБА_1 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства України.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

У відповідності до положень п. 1 та п. 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 р. (далі також - Закон № 3671-VI), біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, аналізуючи висновок і його мотиви, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає необхідним зазначити про наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів, зокрема особової справи громадянина Конго ОСОБА_1, позивач вимушено залишив країну свого громадянства (Конго), де він проживав, будучи постійно під переслідуванням за політичними мотивами.

У своїй заяві про надання статусу біженця, позивачем було чітко зазначено, що: все почалось 29.09.2010 коли президент ДР Конго повинен був проїхати через натовп людей, серед яких були як прибічники так і опоненти президента Жозефа Кабіли. Коли кортеж президента порівнявся з натовпом Ю один чоловік кинув камінь у машину президента. Охорона президента заарештувала всіх хто знаходився на місці інциденту. Разом із позивачем який опинився в центрі подій, ідучи на роботу виявилась дівчина в майці з написом «Бана Конго» (опозиційний рух). Після арешту позивача привезли до президентського табору «Чачі» та відібрали все цінне майно та одяг. Потім позивача разом з іншими людьми, які стояли у натовпі, посадили до різних камер, почали бити та погрожувати вбивством. Того ж дня до позивача прийшов співробітник служби безпеки президента, та почав питати у нього чи знає він особу, яка кидала каміння у кортеж президента. Після того, як позивач повідомив, що йому не відома особа яка кинула камінь у машину президента, його почали сильно бити для того щоб позивач підтвердив, що він діяв спільно з людиною яка кинула каміння. Протягом 3-х днів позивач не годували, а лише давали пити гарячої води та кололи якісь медикаменти, від яких він не міг мислити. На 4-й день позивача знову допитали співробітники служби безпеки президента, чи знає він особу на імя ОСОБА_6? На що, позивач повідомив, - що йому не відома зазначена особа. На 6-й день позивача відпустили під підписку про невиїзд. 20.10.2010 до дому до позивача приїхали співробітники служби безпеки президента з метою забрати позивача з особою. Під час допиту позивача звинувачували у тому, що він є членом руху «Бана Конго» через те, що позивач виготовляв майки з логотипом вищевказаного руху. 28.10.2010 позивача відпустили під підсписку про невиїзд. 15.11.2010 у служби безпеки президента був ордер на арешт позивача. 03.12.2010 мати позивача разом з її братом вирішили відправити позивача до Банконго, де позивач мешкав до жовтня 2011 року. У вересні 2011 року, напередодні виборів Президента ДР Конго видали картки реєстрації виборців, які давали право голосувати. Після отримання позивачем картки виборця, його місця знаходження стало відомо співробітникам служби безпеки президента і співробітникам правоохоронних органів Баконго. Позивача почали переслідувати. Зважаючи на таке, та побоюючись за своє життя, позивач почав шукати шляхи виїзду в іншу країну, і коли його родичі змогли допомогти позивачу у цьому, останній виїхав з країни свого походження. 01.10.2011 позивач залиши територію ДР Конго на човні.

В протоколі співбесіди від 24.09.2012 позивач повідомив, що 01.10.2011 його дядько зміг знайти судно на якому він зміг покинути територію ДР Конго. Також, дядько дав йому всі документи щоб він зміг просити захист в іншій країні. До України він плив протягом місяця.

З метою перевірки відповідності реальності документів, наданих позивачем як доказів правдивості тверджень під час співбесіди, відповідачем вжито заходи пов'язані із пошуком інформації в Інтернеті.

Відповідно до знайденої та вивченої інформації стало відомо, що Міністром поліціїДР Конго на момент 2010 року був ОСОБА_7. Знайти інформацію, щодо особи, яка підписала наказ про умовне звільнення не виявилось можливим, оскільки на документі відстутні ПІБ особи яка підписала даний наказ.

Заявником також надано документ, відповідно до якого його обявили в розшук 15.11.2010. Відповідно до цього документу, позивача подали в розшук після того як було підписано наказ від 28.10.2010 про умовне звільнення громадянина Дінді Ефу Нода, який був затриманий з причин: Політична агітація у президентському кортежі. Підтвердити правдивість або відповідність реальності цього документу не представлялось за можливе, оскільки в Інтернеті відсутня інформація. Нелогічна послідовність зазначених документів ставить під сумнів достовірність наданої інформації.

Беручи до уваги той факт, що підтвердити відповідність копій документів, які заявник надав на підтвердження своїх тверджень з приводу переслідування на території ДР Конго та той факт, що зі слів позивача вищевказані документи він отримав від дядька, який в свою чергу отримав від свого друга, який працював в правоохоронних органах міста Кіншаса, та той факт, що відповідно до переліку корумпованих країн, ДР Конго посідає 154-156 місце з 177 країн світу, дає підстави стверджувати, що всі документи, пов'язані із розшуком заявника на території країни свого походження є підробленими. Даний факт, дає підстави вважати, що позивач через, понад 10 місяців нелегально перебував на території України та звернувся до відповідача тільки після спливу зазначеного часу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише з метою легалізувати своє нелегальне становище, при цьому використовуючи ймовірно підроблені документи.

Слід зазначити, що особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походженням або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовжені терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Зважаючи на викладене, проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позивачем не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, а тому суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду обґрунтові пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності відмови позивачу громадянину Конго ОСОБА_1 у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Натомість позивач не надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог.

Зважаючи на таке, суд дійшов до висновку про відсутінсть підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: М.А. Бояринцева

С.І. Нагорянський