Справа № 736/1000/15-а
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 736/1000/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Корх О.І. Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Коротких А.Ю.,

Літвіної Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області на постанову Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася до Корюківського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження (ВП № 40391083) від 10 червня 2015 року.

Постановою Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Зважаючи на те, що у справі відсутні клопотання від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, та з урахуванням можливості вирішення справи на основі наявних у ній доказів, колегія суддів вирішила справу розглянути у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10 червня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Данілевським О.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40391083 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2013 року Корюківським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист у справі № 2-а-259/11 про зобов'язання Управління ПФУ в Корюківському районі Чернігівської області позивачу ОСОБА_3 донарахувати та виплатити додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії, відповідно до ч. 3 ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 15 % від мінімальної пенсії за віком, передбаченої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 01 жовтня 2010 року по 31 січня 2011 року з урахуванням виплачених сум додаткової пенсії.

23 жовтня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 40391083.

Листами № 3058/06 від 17 грудня 2013 року, № 993/06 від 29 липня 2014 року Управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області повідомило, що ОСОБА_3 проведено перерахунок пенсії згідно з рішенням суду з 01 жовтня 2010 року по 31 січня 2011 року. Рішення суду виконано частково в частині нарахування пенсії в сумі 72,30 грн., але виплата не здійснена у зв'язку з відсутністю коштів, та буде здійснена при надходженні коштів з Державного бюджету України на ці витрати.

08 липня 2014 року та 08 вересня 2014 року державним виконавцем направлено вимоги щодо виконання рішення суду в повному обсязі.

Листом № 1149/06 від 12 вересня 2014 року Управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області повідомило, що ОСОБА_3 проведено перерахунок пенсії згідно з рішенням суду з 01 жовтня 2010 року по 31 січня 2011 року. Рішення суду виконано частково в частині нарахування пенсії в сумі 72,30 грн., але виплата не здійснена у зв'язку з відсутністю коштів, та буде здійснена при надходженні коштів з Державного бюджету України на ці витрати.

23 березня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника в сумі 680 грн.

09 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду у сумі 1360,00 грн.

09 червня 2015 року державним виконавцем направлено подання правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 382 Кримінальної кодексу України.

Колегія суддів враховує, що постановою Корюківського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року, скасовано постанову від 23 березня 2015 року про накладення штрафу на УПФУ в Корюківському районі Чернігівської області в розмірі 680,00 грн. за невиконання виконавчого листа Корюківського районного суду № 2-а-259/11 від 11 лютого 2011 року про зобов'язання зробити перерахунок ОСОБА_3 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, » у розмірі 15 % від мінімальної пенсії за віком, згідно зі ст. 49, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 01 жовтня 2010 року по 31 січня 2011 року з урахуванням виплачених сум додаткової пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 17 вказаного Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; 10) рішення (постанови) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 вказаного Закону, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

За змістом ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що відсутність бюджетних коштів не є беззаперечним доказом неможливості виконання рішення суду. Натомість інших доказів відсутності коштів для виплати позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії, боржник державному виконавцю не надав. Державний виконавець, у свою чергу, не надав суду доказів вжиття ним до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження всіх можливих і необхідних заходів, спрямованих на виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що УПФУ в Корюківському районі Чернігівської області не виконує рішення суду у зв'язку з відсутністю відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Таким чином, невиконання судового рішення управлінням ПФУ в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

До аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд України у постанові від 26 травня 2015 року № 21-199а15.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів вважає, що відповідачем у ході виконання виконавчого документа не вжито всіх заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, не з'ясовано причин невиконання боржником рішення суду, не складено та не направлено відповідні запити про наявність грошових коштів на рахунках боржника, а тому спірна постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, приймаючи рішення про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець діяв всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки посилання на відсутність коштів на рахунку боржника не може бути підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили і є обов'язковим до виконання.

Отже, закінчення виконавчого провадження в даному випадку позбавляє позивача права повторно пред'явити виконавчий лист до виконання і фактично узаконює невиконання судового рішення, що в розумінні практики Європейського суду з прав людини вважається порушенням права на справедливий суд (статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 26 серпня 2015 року у справі № К/9991/60632/11, від 18 серпня 2015 року у справі № К/800/37468/15, від 04 серпня 2015 року у справі № К/800/35676/15, від 23 липня 2015 року у справі № К/800/39969/14, постанові Вищого адміністративного суду України від 26 серпня 2015 року у справі № К/9991/65248/12.

Відповідно до абз. 3 п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» № 7 від 20 травня 2013 року, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Таким чином, ураховуючи те, що постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № 40391083) від 10 червня 2015 року є протиправною та підлягає скасуванню, належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов'язання відповідача відновити виконавче провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не надано достатньо доказів правомірності дій щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 червня 2015 року, що підтверджується наявними матеріалами справи та наведеними законодавчими нормами.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованими та засновані на нормах права.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області залишити без задоволення, постанову Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді А.Ю. Коротких

Н.М. Літвіна

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Літвіна Н. М.

Коротких А. Ю.