Справа № 814/714/15
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

18.06.2015 р. № 814/714/15

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Марича Є.В. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПриватного підприємства "Вікі", вул. 5 Слобідська, 110,Миколаїв,54055

доДержавної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, вул. Г.Петрової, 2-А,Миколаїв,54029

провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02.09.2014р. № НОМЕР_1, №, №,
ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Вікі» (далі-позивач, ПП «Вікі») звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі-відповідач, ДПІ, податкова) №, №, № від 02.09.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкова зробила безпідставні висновки про нікчемність правочинів у періоді, що перевірявся, а відтак і податкові повідомлення-рішення винесені на підставі таких висновків є протиправними.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи свої заперечення тим, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті відповідно до вимог чинного законодавства України.

Справу розглянуто у порядку письмового провадження.

Дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

У період з 28.07.2014 р. по 05.08.2014 р. податковою на підставі направлень від 28.07.2014р., виданих ДПІ у Заводському районі Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області, згідно з п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, та відповідно до наказу ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 28.07.2014р. № 679 було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 по 01.08.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 01.08.2014 р., за результатами якої складено акт перевірки № 1823/14-04-22- 01/25055786 від 12.08.2014р. (далі-Акт, арк. с. 18-115).

В ході перевірки встановлено наступні порушення:

- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134. п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8, п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 199957 грн.

- п. 192.1 ст. 192, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на суму 65504 грн.

- п. 192.1 ст. 192, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування всього на суму 44763 грн.

На підставі висновків акта перевірки податковою було винесено податкові повідомлення-рішення:

- № НОМЕР_1 від 02.09.2014р., яким позивачу збільшено суму грошового зовязання за платежем податку на прибуток приватних підприємств в загальній

сумі 299 935,50 грн., з яких: 199957,00 грн. - за основним платежем, 99978,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № НОМЕР_2 від 02.09.2014р., яким позивачу збільшено суму грошового зовязання за платежем податок на додану вартість в загальній сумі 98 256,00 грн., з яких: 65504,00 грн. - за основним платежем, 32752,00 грн. - за штрафними санкціями;

- № НОМЕР_3 від 02.09.2014р., яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 67 144,50 грн., з яких 44763,00 грн. сума завищеного бюджетного відшкодування, 22381,50 грн. штрафні санкції.

Підставою для висновків контролюючого органу є умовивід відповідача про нікчемність правочинів, вчинених позивачем з контрагентами за період, що був предметом перевірки, в зв'язку з наявністю у контролюючого органу відомостей з інших актів перевірки контрагентів позивача. Також, ДПІ посилається на відсутність необхідних умови для ведення господарської діяльності, відсутність основних фондів, необхідної кількості технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, незнаходження деяких контрагентів позивача за місцем реєстрації, тощо.

Суд надаючи правову оцінку обставинам та відносинам, що виникли між сторонами, виходить з наступного.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції та за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обовязковою ознакою господарської операції є реальна зміна майнового стану платника податків, що також відповідає і кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно пунктом 198.3 статті 198 ПК, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість, є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

З наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку покупця сплачувати ПДВ ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару.

Якщо контрагент не виконав свого зобовязання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність з негативними наслідками саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставною для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній мав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.п. а п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, що не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно вимог пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України).

Cудом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що у періоді, що перевірявся, між позивачем та ТОВ «КС-МЕГАТРЕЙД» було укладено договір поставки № КС-047 від 18.10.2010р., за яким контрагент зобовязується передати у власність позивачу товар, а саме інгредієнти для харчової промисловості для подальшого його використання у підприємницькій діяльності, а позивач зобовязується прийняти та оплатити товар (арк. с. 153-154). За договором товар поставляється постачальником на підставі заявки покупця.

Поставку та отримання товару за вищезазначеним договором підтверджено податковими накладними (арк. с. 164-170), видатковими накладними (арк. с. 157-163), виписками з банківського рахунку позивача про сплату за поставлений товар (арк .с. 175-178).

Висновки щодо безтоварності господарських операції позивача з «КС-МЕГАТРЕЙД» відповідач обґрунтовує тим, що позивачем не надано подорожні товарно-транспортні накладні з відмітками про пункт навантаження, розвантаження, автотранспортний засіб, найменування товару, який перевозився, дату перевезення, передачу та отримання товару, або інші документи, що підтверджують факт перевезення товару. Однак, суд зазначає, що ТТН призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак, враховуючи належне оприбуткування та документально підтверджене використання позивачем у своїй діяльності придбаного у контрагенту товару, факт відсутності товарно-транспортних накладних не може свідчити про відсутність господарських операцій, витрати на які Ппзивачем віднесено до складу валових витрат.

Аналогічна позиція, щодо необовязковості наявності товаро - транспортних накладних в процедурі формування податкового кредиту та віднесення сум до валових витрат платниками податків, погоджується і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21.10.2014р. по справі № 804/2122/13-а (К/800/49091/13), ухвалі 14.10.2014р. по справі № 822/3312/13-а 66243/13).

Таким чином, факт придбання позивачем товару у «КС-МЕГАТРЕЙД» підтверджується вищезазначеними документами.

У перевіряємий період позивачем були здійсненні господарські операції з ПП «ПІВДЕНЬ-СНАБ». Так, між позивачем та з ПП «ПІВДЕНЬ-СНАБ» було укладено договір поставки №5 від 01.01.2012 року, за яким контрагент зобовязується передати у власність позивачу товар, а саме олію соняшникову рафіновану для подальшого його використання у підприємницькій діяльності, а позивач зобовязується прийняти та оплатити товар (арк. с. 184-185). За договором товар поставляється постачальником на склад покупця.

Поставку та отримання товару за вищезазначеним договором підтверджено податковою накладною (арк. с. 187), видатковою накладною (арк. с. 187), виписками з банківського рахунку позивача про сплату за поставлений товар (арк .с. 189-194).

Позивачем зазначено, що придбаний товар використовувався ним в подальшій господарській діяльності, а саме в процедурі виробництва харчової продукції власних торгівельних марок на підставі діючих на підприємстві рецептур.

Таким чином, факт придбання позивачем товару у ПП «ПІВДЕНЬ-СНАБ» підтверджується вищезазначеними документами.

Позивачем було придбано у ТОВ «ПРОФІНСТРУМЕНТ- УКРАЇНА» інструмент, для ремонту виробничого обладнання, що підтверджується видатковими накладними (арк. с. 201-207), податковими накладними (арк. с. 208-215), банківськими виписками (арк. с. 216-220).

Отже, факт придбання позивачем товару у ТОВ «ПРОФІНСТРУМЕНТ- УКРАЇНА» підтверджується вищезазначеними документами.

Між позивачем та ТОВ «ВЕЛЬД» було укладено договір поставки №ВТ0078/2 від 10.12.2012 року, за умовами якого контрагент позивача зобовязується передати позивачу продукти харчування, а позивач зобовязується прийняти та оплатити товар.

Факт придбання товару підтверджується видатковими накладними (арк. с .223-232), податковими накладними (арк. с. 233-242), банківськими виписками (арк. с. 243-245).

Крім того, частину придбаного товару позивач повернув ТОВ «ВЕЛЬД», що підтверджується накладними на повернення: № ВП-0000011 від 20.08.2013р., ВП- I 2 від 28.01.2013р., ВП-0000001 від 11.01.2013р.

Таким чином, факт придбання позивачем товару у ТОВ «ВЕЛЬД» підтверджується вищезазначеними документами.

У період, що перевірявся між ПП «Вікі» та ТОВ «ЄТА-1» було укладено договір про надання послуг транспортного експедирування № 276 від 1 12р. (арк. с. т. 3 арк. с. 76-77).

Господарські операції за вищезазначеним договором підтверджуються актами здачі-прийняття робіт, ТТН, податковими накладними, банківськими виписками (т. 3, арк .с.78-158).

Отже, факт господарських операцій позивача з ТОВ «ЄТА-1» підтверджується вищезазначеними документами.

Щодо господарських операцій з ПП «Д» Торговий дім Тернопіль», то між даним контрагентом та позивачем було укладено договір суборенди нежитлового приміщення №07/2010 р. від 01.06.2010 року.

Послуги оренди за вказаним договором надавались позивачу на підставі акетів здачі-прийняття робіт №0104-0028 від 01.04.2013 , 0804-0002 від 08.04.2013 р. , контрагентом було оформлено податкові накладні №804002 від 08.04.2013 р., 104006 від 01.04.2013 р.

Позивачем було сплачено надані орендні послуги у безготівковій формі, що підтверджується банківськими виписками.

Таким чином, господарські операції між ПП «Вікі» та ПП «Д» Торговий дім Тернопіль» підтверджені вищезазначеними документами.

Також, у перевіряємий період між ПП «Вікі» та ТОВ «ТРЕЙДКЕПІТАЛ-ГРУП» було укладено договір поставки №ТП 18/09 від 18.09.2012 року, за яким постачальник зобовязується поставити ПП «Вікі» товатну пасту асептичну в бочках, а ПП «Вікі» зобовязується прийняти даний товар.

Товар за вказаним договором передавався від ТОВ «ТРЕИДКЕПІТАЛ-ГРУП» до позивача за видатковими накладними №: ВП-0000017 від 15.10.2012р., 00018 від 15.10.2012р., РН-649 від 15.10.2012р., РН-644 від 08.10.2012р., РН-645 09.10.2012р.

ТОВ «ТРЕЙДКЕПІТАЛ-ГРУП», як постачальником товару було видано податкові накладні №: 0810 від 08.10.2012р., 1510 від 15.10.2012р., 0910 від 2012р., які було належним чином зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, сторонами було зроблено коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної № 0910 від 09.10.2012р. (розрахунок № 2 від 17.10.2012р.), а також до податкової накладної № 0810 від 08.10.2012р. (розрахунок 1 від 17.10.2012р.).

Позивачем було сплачено за товар у безготівковій формі, що підтверджується банківськими виписками (т. 3, арк. с. 159-177).

Таким чином, господарські операції позивача з контрагентом підтверджені вищезазначеними документами.

Також, суд не приймає в якості належного доказу посилання відповідача на Акти інших податкових «Про неможливість проведення зустрітої звірки» контрагентів позивача.

Такі акти підтверджують лише факт не проведення перевірки податковими органами з різних причин (відсутність за юридичною адресою, банкрутство контрагентів тощо).

Згідно з пунктом 73.5 статті 73 Податкового кодексу України, з метою отримання податкової інформації органи державної податкової служби мають право проводити зустрічні звірки даних субєктів господарювання щодо платника податків. Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів субєкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для зясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1232 був затверджений Порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок (надалі Порядок проведення звірок). Згідно з Порядком проведення звірок, зустрічні звірки проводяться у субєктів господарювання, щодо здійснення операцій з якими під час перевірки платника податків та зборів виникають сумніви стосовно факту здійснення таких операцій або якщо існують розбіжності задекларованих у деклараціях з податку на додану вартість показників податкового кредиту та податкових зобовязань. З метою проведення зустрічної звірки орган державної податкової служби (ініціатор) надсилає органу державної податкової служби (виконавцю), на обліку в якому перебуває субєкт господарювання, запит про проведення зустрічної звірки для підтвердження отриманих від платника податків та зборів даних. Зустрічна звірка може бути проведена органом державної податкової служби (ініціатором) самостійно у разі, коли субєкт господарювання перебуває на обліку в тому ж органі державної податкової служби, в якому перебуває платник податків, або в межах одного населеного пункту. Орган державної податкової служби (виконавець), який проводить зустрічну звірку, складає довідку за наявності інформації, для отримання якої надіслано запит органом державної податкової служби (ініціатором), та її документального підтвердження.

Таким чином, в будь-якому випадку результати зустрічної звірки (навіть якщо ці результати, як і передбачено Порядком проведення звірок, були оформлені відповідною довідкою), не можуть бути ані підставою для направлення запиту, ані підставою для здійснення перевірки згідно з підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, оскільки зустрічна звірка проводиться під час перевірки платника податків.

Як зазначено у підпункті 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобовязаний самостійно визначити суму грошових зобовязань, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобовязань, заявлених у податкових деклараціях. Акт про неможливість проведення зустрічної звірки не є носієм податкової інформації у розумінні Податкового кодексу України, тому відомості, що в ньому викладені, не могли бути використані відповідачем в якості доказу порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Таким чином, припущення податкової, що контрагенти позивача не може здійснити виконання послуг ґрунтуються лише на отриманої від ДПІ інформації про нібито відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів та виробничих активів. Реальність та товарність господарських угод позивача з його контрагентами у перевіряємий період підтверджується наданими позивачем податковими накладними, податковими накладними, договором оренди, договорами поставки та виконання послуг, актом приймання виконаних робіт, та банківськими розрахунками.

Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачем правомірно віднесено суми податку до податкового кредиту і податку на прибуток.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд також бере до уваги що, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у відповідності до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди, незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, перевіряють їх відповідність усім зазначеним вимогам статті 2 КАС України.

Суд також зазначає, що вищенаведені висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.09р. в пункті 71 зазначив, що платник податку не повинен нести відповідальності за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також пеню. На думку суду, такі вимоги стали б надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Згідно із ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини № 3477-IV від 23.02.06р. українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Що стосується нікчемності правочинів суд, з урахуванням позиції, що викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 № К/9991/50772/12, зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вказано у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009, … вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або про відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих за правочинами, здійсненими з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Отже, відповідачем не доведено наявності мети, за відомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів як обовязкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій.

У зв'язку з наведеним, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства України та є підставами для скасування податкових повідомлень-рішень.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, субєкт владних повноважень не довів суду правомірність та обґрунтованість прийнятих ним рішень. У зв'язку з цим, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення- рішення Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області від 02.09.2014 року №, №, №.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства "Вікі" (код 24055786) сплачений згідно квитанції №0.0.353641512.1 від 24.02.2015 року в сумі 487,20 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Є.В. Марич