Справа № 816/2847/15
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. ПолтаваСправа №816/2847/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Петрової Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Лисака С.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання нечинними та скасування вимог,

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання нечинними та скасування вимог від 02 липня 2015 року №/847, №Ф-/848.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про протиправність та необґрунтованість оскаржуваної вимоги в силу відсутності порушень ФОП ОСОБА_2 норм чинного законодавства, про які стверджує відповідач. Витрати, які задекларовано у 2012-2014 роках є реальними, підтверджені первинними документами бухгалтерського обліку та пов'язані з господарською діяльністю позивача з метою отримання прибутку. Наголошував на тому, що відповідач у Акті перевірки зазначав про завищення ФОП ОСОБА_2 витрат у 2012-2014 роках, однак даний акт не містить опису витрат, які було зменшено, підстав зменшення, операцій, за якими формувались спірні витрати, суть порушення. Крім того, у Акті перевірки було зазначено лише про факт заниження ФОП ОСОБА_2 об'єкту оподаткування по одному виду діяльності, але не вказано про факт завищення податкових зобов'язань по іншому виду діяльності. Наголошував на тому, що фактично зазначене у Акті порушення не впливає на визначення загальної суми чистого оподаткованого доходу, як об'єкта оподаткування, від здійснення всіх видів економічної діяльності.

Крім того, позивач вважає висновки відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску із заробітної плати працівників Давидеко, ОСОБА_3, Тирішкін, які ніби-то працювали у ФОП ОСОБА_2 без оформлення трудового договору, безпідставними та не підтвердженими документально. Таким чином, на думку позивача, оскаржувані вимоги є безпідставними та підлягають скасуванню.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, надіслав суду клопотання про розгляд справи без його участі /том ІІ, а.с. 107/.

У письмових запереченнях відповідач зазначав, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується єдиний внесок встановлено заниження суми цього доходу за період, що перевірявся, оскільки позивачем неправомірно віднесено до складу витрат за період, що перевірявся, суми витрат на оплату комунальних послуг, послуг оренди приміщень, які не пов'язані безпосередньо з отриманими доходами від здійснення діяльності з надання маркетингових послуг та послуг по просуванню товару. ФОП ОСОБА_2 фактично сприяв інтенсивному просуванню товарів у роздрібній торгівлі без активної участі спеціального персоналу та без інших додаткових витрат, понесених підприємцем крім того, які він несе при здійсненні свого основного виду діяльності "Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами", за що протягом періоду, що перевірявся, одержував дохід від дистриб'юторів слабоалкогольних напоїв, власників торгової марки та виробників продукції.

Тобто, на думку відповідача, встановлені перевіркою неправомірно віднесені підприємцем витрати на оплату праці, нарахування на заробітну плату та інші витрати (послуги оренди приміщень, комунальних послуг, податки та збори тощо) до складу задекларованих валових витрат за перевіряємі звітні періоди жодним чином не пов'язані із просуванням товару, з розміщенням на торгівельному обладнанні рекламних матеріалів, з дослідженням коньюктури ринку, з передпродажною підготовкою, з забезпеченням наявності продукції і не вплинули безпосередньо на формування одержаного доходу від надання маркетингових та інших послуг, чим порушено пункти 177.2., 177.4. статті 177 Податкового кодексу України.

Крім того, при режимі роботи магазинів з 7 до 21 години з січня 2012 року по січень 2013 року кількість найманих працівників, які були оформлені у ФОП ОСОБА_2 була недостатня для здійснення торгівлі, оскільки кількість РРО та магазинів, де здійснювалась діяльність не відповідала кількості фактично працюючих найманих працівників та існуючому режиму роботи магазинів. Для безперебійної діяльності магазинів з графіком роботи з 7 до 21 години без перерви та вихідних виникає необхідність у залученні додаткових трудових ресурсів, робота яких повинна оплачуватись згідно норм чинного законодавства, тобто на рівні не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець 23 червня 1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ №154157 /том І, а.с. 17/.

У період з 04 червня 2015 року по 24 червня 2015 року Кременчуцькою ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_2, рнокпп 3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 оку, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період х 01 січня 2011 року по 31 грудня 2014 року, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року.

Правомірність підстав та порядку проведення перевірки позивачем не оспорюється.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 02 липня 2015 року №802/16-03-17-01-10/ /том І, а.с. 25-67/, у якому зафіксовано, зокрема, порушення:

- пункту 4 частини першої статті 4, пункту 1 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у результаті чого встановлено заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування для фізичних осіб-підприємців на загальну суму 102661,49 грн, у тому числі у 2012 році - 12575,44 грн, у 2013 році - 55219,81 грн, у 2014 році - 34866,24 грн;

- абзацу 2 пункту 1 частини першої статті 4, пункту 1 частини другої статті 6, абзацу 1 пункту 1 частини першої статті 7, пунктів 5, 7 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у результаті чого встановлено заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахованого роботодавцем-фізичною особою-підприємцем, на загальну суму 14686,21 грн, у тому числі у 2012 році13296,04 грн, у 2013 році - 1390,17 грн.

На підставі Акту перевірки, Кременчуцькою ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02 липня 2015 року №Ф-/847, якою визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 102661,49 грн /т. І, а.с.25/ та вимогу від 02 липня 2015 року №Ф-/848, якою визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 14686,21 грн /т. І, а.с.25/.

Не погоджуючись із зазначеними вимогами, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку оскаржуваній вимозі від 02 липня 2015 року №Ф-/847, суд зазначає наступне.

Приймаючи оскаржувану вимогу, відповідач посилався як на правову підставу її винесення встановлені ним у Акті перевірки порушення ФОП ОСОБА_2, з - поміж іншого, пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування". Такі висновки вмотивовані твердженням про те, що ФОП ОСОБА_2 у перевіряємому періоді отримував доходи від реалізації товарів та від надання маркетингових, інформаційних та ін. подібних послуг. При цьому ним, згідно документів наданих на перевірку, були фактично понесені витрати від реалізації товарів, та не було понесено витрат від надання маркетингових та інших подібних послуг.

Отже, як на думку відповідача, позивачем неправомірно віднесено до складу витрат за період, що перевірявся, суми витрат на оплату комунальних послуг, послуг оренди приміщень тощо, які не пов'язані безпосередньо з отриманими доходами від здійснення діяльності з надання маркетингових послуг та послуг по просуванню товару. Позивачу потрібно було визначати чистий оподатковуваний дохід від надання маркетингових, інформаційних та інших подібних послуг з урахуванням безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів витрат, а витрати, понесені на оплату комунальних послуг, послуг оренди приміщень та податків і зборів, потрібно було визначити та задекларувати витратами, які безпосередньо пов'язані з доходом від реалізації товарів.

Суд вважає необґрунтованими зазначені висновки контролюючого органу, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до пункту 11 статті 8 зазначеного Закону, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 164.1. статті 164 Податкового кодексу України, чистий річний оподатковуваний дохід визначається відповідно до пункту 177.2. статті 177 Податкового кодексу України, а саме об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи -підприємця, та пункту 178.3. статті 178 Податкового кодексу України, згідно з яким оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 цього Кодексу (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, установлених розділом II Кодексу.

Таким чином, з аналізу вказаних вище статей випливає, що розмір сукупного оподатковуваного доходу платника податків залежить від суми витрат, документально підтверджених та пов'язаних з провадженням господарської діяльності такого платника.

Згідно пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог та реальності понесених витрат позивачем було долучено до матеріалів справи копії квитанцій по сплаті єдиного соціального внеску, податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку, трудові договори між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, щодо підтвердження наявності у ФОП ОСОБА_2 найманих працівників. А також на підтвердження здійснення відповідних видів господарської діяльності позивачем надано копії актів виконаних робіт, квитанції сплати збору на розвиток винарства та хмелярства, докази сплати комунальних послуг та оренди приміщення.

Дослідивши надані матеріали суд вважає їх належними доказами реальності понесених ФОП ОСОБА_2 витрат у ході здійснення своєї господарської діяльності з метою отримання прибутку. Крім того, реальність відповідних витрат не ставилась під сумнів відповідачем як у ході перевірки, так і у ході розгляду справи.

Натомість контролюючий орган посилався виключно на те, що позивачем у деклараціях віднесено суми витрат до видів господарської діяльності, по яким фактично такі витрати не були понесені, тобто зазначено витрати, які не пов'язані безпосередньо з отриманими доходами від здійснення діяльності з надання маркетингових послуг та послуг по просування товару.

Порядок заповнення Додатків до декларації про майновий стан і доходи передбачено Інструкцією щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, затвердженою Наказом Міністерства доходів і зборів України 11 грудня 2013 року №793. Зокрема вказаною Інструкцією встановлено, що у додатку 5 до декларації "Розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності":

1) доходи, отримані від провадження кожного виду економічної діяльності, відображаються в окремому рядку розділу I із зазначенням у колонці 2 назви і коду виду економічної діяльності згідно з КВЕД, за здійснення якого одержано дохід;

2) у колонці 3 вказується сума одержаного доходу від провадження окремого виду економічної діяльності;

3) у колонках 4, 5 та 6 відображається сума документально підтверджених витрат, пов'язаних з провадженням господарської діяльності (вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату, інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг).

Значення колонок 4, 5 та 6 дорівнюють значенням відповідних граф Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці згідно з пунктом 177.10 статті 177 розділу IV Кодексу;

4) у колонці 7 відображається сума чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується за такою формулою: колонка 3 - колонка 4 - колонка 5 - колонка 6.

Аналіз зазначеного розділу Інструкції дає підстави вважати, що пунктом 3, яким передбачено порядок декларування документально підтверджених витрат, не встановлено імперативної норми щодо відображення сум документально підтверджених витрат по здійсненню кожного виду економічної діяльності окремо, тим паче щодо визначення (розподілу) у відсотковому значенні таких витрат від суми доходу, одержаного по кожному такому виду діяльності окремо. Натомість зазначено про відображення документально підтверджених витрат, пов'язаних з провадженням господарської діяльності, згідно даних Книги обліку доходів і витрат.

Дослідивши копії податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2012-2014 року та розрахунки податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, суд не знаходить порушень позивачем норм чинного законодавства та завищення витрат, про які стверджує контролюючий орган, що б спричинило заниження оподаткованого доходу, та відповідно, заниження сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Висновок податкового органу на те, що позивачу потрібно було визначати чистий оподатковуваний дохід від надання маркетингових та інших послуг з урахуванням безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів витрат, а витрати, понесені на оплату комунальних послуг та заробітної плати, потрібно було визначити та задекларувати витратами, які безпосередньо пов'язані з доходом від реалізації товарів, не може свідчити про фактичне заниження позивачем загальної суми оподаткованого доходу та завищення витрат, пов'язаних з провадженням господарської діяльності.

Крім того, суд наголошує на тому, що Кременчуцькою ОДПІ не ставилась під сумнів реальність та документальне підтвердження спірних витрат.

З - поміж іншого, необґрунтованими та не підкріпленими нормами Податкового кодексу України суд вважає посилання відповідача у письмових запереченнях на обов'язок платника визначати розмір документально підтверджених витрат при здійсненні окремого виду господарської діяльності у відсотковому значенні таких витрат від суми доходу, одержаного по кожному виду господарської діяльності окремо.

Суд також бере до уваги, що відповідачем у Акті перевірки було зазначено лише про факт заниження ФОП ОСОБА_2 об'єкту оподаткування по одному виду діяльності, але не вказано про факт завищення податкових зобов'язань по іншому виду діяльності. Фактично зазначене у Акті порушення не впливає на визначення загальної суми чистого оподаткованого доходу, як об'єкта оподаткування, від здійснення всіх видів економічної діяльності.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність порушень ФОП ОСОБА_2 пункту 4 частини першої статті 4, пункту 1 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", завищення документально підтверджених витрат та, відповідно, заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 102661,49 грн.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про необґрунтованість та безпідставність донарахування Кременчуцькою ОДПІ позивачу єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 102661,49 грн та, відповідно, про протиправність оскаржуваної вимоги від 02 липня 2015 року №Ф-/847.

Надаючи правову оцінку оскаржуваній вимозі від 02 липня 2015 року №Ф-/848, суд зазначає наступне.

Підставою для винесення спірної податкової вимоги слугував висновок контролюючого органу, що при режимі роботи магазинів ФОП ОСОБА_2 з 7 до 21 години з січня 2012 року по січень 2013 року кількість найманих працівників, які були оформлені у ФОП ОСОБА_2 була недостатня для здійснення торгівлі, оскільки кількість РРО та магазинів, де здійснювалась діяльність не відповідала кількості фактично працюючих найманих працівників та існуючому режиму роботи магазинів. Для безперебійної діяльності магазинів з графіком роботи з 7 до 21 години без перерви та вихідних виникає необхідність у залученні додаткових трудових ресурсів, робота яких повинна оплачуватись згідно норм чинного законодавства, тобто на рівні не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати /том І, а.с. 46-48/.

Таким чином, у Акті перевірки зазначено, що для безперебійної діяльності підприємця виникає необхідність у залученні додаткових трудових ресурсів, що і було зроблено ФОП ОСОБА_2, як свідчать надані для перевірки фіскальні касові чеки, у яких зазначено прізвище касирів Давиденко, ОСОБА_3, Тирішкін, проте трудові відносини із найманими особами не були оформлені документально і, як наслідок, з виплачених неоформленим найманим фізичним особам доходів не утримано та не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб.

Разом з тим, суд не погоджується із зазначеними доводами відповідача, вважає їх необґрунтованими, недоведеними та не підтвердженими документально.

Так, у жодне судове засідання представник відповідача не з'явився, документів, підтверджуючих встановлені порушення (фіскальних чеків, режиму роботи магазинів з 7 годин до 21 години тощо), суду не надав.

Натомість, залучені представником позивача до матеріалів справи копії дозволів на розміщення об'єктів торгівлі /том ІІ, а.с. 42-48/ свідчать про те, що органами місцевого самоврядування встановлені різні режими роботи магазинів "Оптовичок", що належать ФОП ОСОБА_2, наприклад, з 08:00 до 17:00 /том ІІ, а.с. 46/, з 08:00 до 21:00 /том ІІ, а.с. 42, 45, 47/, з 07:00 до 22:00 /том ІІ, а.с. 44/, з 07:00 до 20:00 /том ІІ, а.с. 43/.

Крім того, наявність у ФОП ОСОБА_2 7-8 функціонуючих апаратів РРО не свідчать про недостатність найманих працівників, адже, навіть при ввімкнених РРО не всі каси могли працювати одночасно.

Також, до матеріалів справи представником позивача залучено копії трудових договорів ФОП ОСОБА_2 з найманими працівниками /том ІІ а.с. 63-83/, серед яких і договори з ОСОБА_4, ОСОБА_3, які як стверджує відповідач працювали без оформлення трудових договорів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірна вимога винесена відповідачем протиправно, без документального підтвердження виявлених порушень.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У даному випадку відповідач не довів правомірність прийнятих ним вимог та не надав доказів у спростування вищевикладеного, на відміну від позивача, який довів та документально підтвердив обґрунтованість вимог, заявлених у позові.

Приймаючи до уваги встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у звязку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання нечинними та скасування вимог задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 02 липня 2015 року №/847, №Ф-/848.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 235,00 грн /двісті тридцять п'ять гривень 00 копійок/.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2015 року.

Суддя Л.М. Петрова