Справа № 2-а-4024/10
Суддя: Дзюба М. В.
Дата ухвалення: 2010-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-4024/10
П О С ТА Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2010 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Дзюби М.В.

при секретарі Петрухіной Т.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області про перерахунок та виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області про визнання дій відповідача щодо проведення йому виплат державної та додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 49, 50, 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними, зобов'язання відповідача перерахувати йому державну та додаткову пенсію.

В обґрунтування позовних вимог вказав на те, що має статус громадянина постраждалого від наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії, є інвалідом 3 групи, знаходиться на обліку в УПФУ в Приморському районі міста Маріуполя. Відповідно до ст.ст.49, 50, 54 ч.4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право отримувати основну пенсію у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком з 01.01.2006 року по 31.10.2006 року та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 12.01.2005 року по 31.10.2006 року, але за ці періоди відповідач йому пенсію не перерахував та не виплатив. Просив задовольнити позовні вимоги, та зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату основної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком з 01.01.2006 року по 31.10.2006 року та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 12.01.2005 року по 31.10.2006 року у відповідності до ст.ст. 49, 50, 54 ч.4, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як інваліду 3 групи.

Позивач та представник позивача у письмовій заяві підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили розглянути справу за їх відсутністю.

Представник відповідача в судове засідання не зявися, просив розглянути справу за його відсутності, надіславши заперечення. В останніх просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що пенсія виплачувалась згідно діючого законодавства.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області та є особою, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії А № 435488 (а.с.5), є інвалідом 3 групи, що підтверджується довідкою МСЕК серія 2-18 АВ № 001692 (а.с.6).

У відповідності до ст. 49 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 54 цього Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно ст. 50 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах:

- інвалідам I групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком;

- інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком;

- інвалідам III групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, для позивача як інваліда 3 групи, особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, нижчий розмір державної та додаткової пенсії повинен розраховуватися, виходячи з затвердженого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність виходячи з закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему (про що зокрема зазначено у рішенні № 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року по справі №1-21/2005), пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

Ухвалюючи судове рішення у даній справі суд виходить з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, статтею 8, частиною 2 статті 19, статтями 22, 23, частиною 1 статті 24 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого статтею 8 Конституції України.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає безпідставними посилання відповідача на необхідність застосування у спірних відносинах постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 року №1 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2004 року № 894, з 01.09.2004 року), оскільки, виходячи із приписів пункту першого та шостого статті 92 Конституції України, статті 71 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, дія положень наведеного Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Абзацом другим преамбули, частиною 3 статті 4, п.16 Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, і те, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Зміни до ст. 67 України Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» стосовно підвищення розмірів пенсії щодо осіб, яки постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та втратили працездатність, у разі збільшення прожиткового мінімуму були внесені Законом України № 231- IV від 05.10.2006 р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який набув чинність 31.10.2006 року, і на правовідносини, які діяли раніше, не поширюється.

Відповідач у запереченнях посилається на пропущення строків звернення до суду. Відповідно до ч. 2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як слід з матеріалів справи, позивач 14.05.2009 року звертався до Приморського районного суду м. Маріуполя з аналогічним позовними вимогами, але за більш пізній період за період з 01.11.2006 року, постановою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.07.2009 року вимоги позивача були задоволенні, але постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року ця постанова була змінена та позовні вимоги позивача задоволенні з 02.02.2009 року. За таких умов суд приходить до висновку про те, що позивачеві ще у травні 2009 року було відомо про порушення його прав, та позивач дійсно пропустив строк позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 99 КАС України. Тому суд відмовляє у задоволенні адміністративного позову.

На підставі ч.2 ст.19 Конституції України, ст.ст.49, 50, 54, 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", керуючись ст.ст. 2- 5, 17, 71, 88, 99, 100, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області про перерахунок та виплату основної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком з 01.01.2006 року по 31.10.2006 року та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 12.01.2005 року по 31.10.2006 року у відповідності до ст.ст. 49, 50, 54 ч.4, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - відмовити.

На постанову може бути подана апеляція до Донецького апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення або з моменту отримання копії постанови.

Суддя Дзюба М.В.