Справа № 818/3404/15
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 р. Справа № 818/3404/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М., суддів Гелети С.М., Павлічек В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі відповідач, УДМС в Сумській області), в якому просить скасувати наказ УДМС в Сумській області від 31.08.2015 р. № 149 та зобов`язати УДМС в Сумській області переглянути рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, прибув до України в 2015 році та не може повернутися на батьківщину через переслідування, яких він може там зазнати. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 01.09.2015 р. позивач отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі наказу УДМС в Сумській області від 31.08.2015 р. № 149, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, зазначив, що підставою для надання статусу біженця позивач зазначив загрозу його життю з боку угрупування "Талібан", які погрожують вбивством йому та його брату ОСОБА_2 . При цьому заявник не надав доказів того, що йому та його брату загрожувала небезпека, оскільки він не звертався до поліції у своїй країні. При цьому, згідно з міжнародною інформацією по Республіці Афганістан, останнім часом роль талібів значно зменшилася. В ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача, відсутні. Тому факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні було допитано як свідка гр. ОСОБА_3 , який назвався братом позивача, і який разом із позивачем прямував із Афганістану до України.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи й оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 нелегально прибув на територію України в 2015 році. 26.07.2015 р. позивача виявлено в м. Конотоп Сумської області у складі групи з 10 громадян Афганістану.

10.08.2015 р. Сидике ОСОБА_4 звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.31-35). Підставою звернення позивача за захистом в Україні стали погрози вбивством йому та його брату з боку представників угрупування "Талібан".

Наказом УДМС в Сумській області від 10.08.2015 р. № 128 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.36).

Наказом УДМС в Сумській області від 31.08.2015 р. № 149 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.54). Також відповідачем складено висновок від 31.08.2015 р. щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45-47).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Так, у судовому засіданні позивач зазначив, що зі свого міста проживання м. Кабул вони разом з братом виїхали взимку 2015 року та автомобільним транспортом через територію Узбекистану та Російської Федерації потрапили до України. Під час переїзду робилися зупинки тривалістю 15-20 днів. Зазначив, що хотів жити лише в Україні, тому до представників влади Російської Федерації із заявою про захист не звертався, в подальшому вони нелегально перетнули кордон та були затримані правоохоронними органами України.

Відповідно до ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. У даному випадку позивач перебував у двох безпечних країнах: в Республіці Узбекистан та в Російській Федерації.

Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції. Так, згідно з протоколом співбесіди позивач планував в Україні навчатися, однак офіційно в`їхати в Україну для вступу до навчального закладу не намагався.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 18.08.2015 р., основними підставами визнання біженцем позивач зазначав, що в разі повернення в Афганістан його можуть вбити, оскільки з такими погрозами телефонували батьку позивача представники угрупування "Талібан"(а.с.41-44).

Проте всупереч ч. 7 ст. 7 Закону доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій позивач не надав. У судовому засіданні позивач не зміг назвати день, місяць, коли саме його батьку телефонували з погрозами. До правоохоронних органів позивач не звертався.

У судовому засіданні допитаний як свідок брат позивача на ім`я ОСОБА_3 зазначив, що вони з братом, вважаючи, що їх життю загрожує небезпека внаслідок телефонних погроз, виїхали з країни, будь-яких перешкод при цьому не зазнали, що свідчить про те, що в країні громадянської належності позивача відсутні докази того, що існує дійсна загроза його громадянським правам та свободам.

У протоколі співбесіди міститься аналогічна інформація та разом з цим зазначено, що батьки та сестра батька проживають в Афганістані спокійно, їм нічого не загрожує.

У судовому засіданні позивач також не надав жодних доказів та обґрунтувань того, що в разі повернення в Афганістан його можуть вбити, оскільки особисто з цими погрозами до нього ніхто не звертався.

Як зазначив у судовому засіданні позивач та підтверджується матеріалами справи, у його рідному місті під час виїзду з Афганістану бойові дії не відбувалися, місто контролювалося урядом, особисто його та його брата таліби не переслідували і країну вони покинули добровільно.

У свою чергу, суд погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку, стосовно того, що у зв`язку з відсутністю у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину, окрім усних заяв позивача, слід врахувати, що на підставі аналізу інформації, повідомленої заявником, у нього відсутні переслідування або загроза переслідування за ознаками, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З аналізу зазначених норм законодавства та беручи до уваги, що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача, наведених в протоколах позивача, його ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що наказ УДМС в Сумській області від 31.08.2015 р. № 149 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи, що правомірність наказу УДМС в Сумській області від 31.08.2015 р. № 149 підтверджена судом у даній справі, підстав для зобов`язання відповідача переглянути рішення про відмову в наданні статусу біженця, або особою, яка потребує додаткового захисту, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити за необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) Л.М. Опімах

Судді (підпис) С.М. Гелета

(підпис) В.О. Павлічек

З оригіналом згідно

Суддя Л.М. Опімах

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2015 року.