Справа № 808/1356/15
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Справа № 808/1356/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

за участю секретаря судового засідання Федорук І.В.

за участю представників сторін:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4 не зявився,

відповідача ОСОБА_5,

третьої особи Вільнянської РДА ОСОБА_6,

третьої особи прокуратури Запорізької області ОСОБА_7,

третьої особи ОСОБА_8 ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2

до Запорізької обласної державної адміністрації

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області, прокуратура Запорізької області, ОСОБА_8

про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2015 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Запорізької обласної державної адміністрації (далі відповідач, Запорізька ОДА), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області (далі Вільнянська РДА), прокуратура Запорізької області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Запорізької ОДА від 06 серпня 2013 року №372 «Про скасування розпорядження голови Вільнянської райдержадміністрації від 13.10.2004 року №648 «Про надання у власність земельної ділянки із земель с/т «Сонячний» гр. ОСОБА_2 на території Михайлівської сільської ради».

01 квітня 2015 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб та залучено до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2015 по справі №808/3178/15 обєднано для спільного розгляду справу №808/3178/15 за позовом ОСОБА_2 до Запорізької ОДА та адміністративну справу №808/1356/15 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької ОДА, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Вільнянська РДА, прокуратура Запорізької області.

Крім того, в судовому засіданні 06.07.2015 ухвалою суду по справі №808/1356/15 обєднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької ОДА, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Вільнянська РДА, прокуратура Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_8, які розглядаються в адміністративній справі №808/1356/15, з позовними вимогами ОСОБА_4 до Запорізької ОДА, які розглядаються в адміністративній справі №808/3177/15.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що оскаржуваним розпорядженням скасовано розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648, на підставі якого ОСОБА_2 виданий державний акт на земельну ділянку №12 Садового товариства «Сонячний» на території Михайлівської сільської ради. Зазначають, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження відповідачем не враховано, що станом на дату його прийняття земельна ділянка вже двічі змінила власника ОСОБА_4 та ОСОБА_1, зазначене питання взагалі не зясовувалось, що призвело до протиправного позбавлення позивачів їхнього майна, що є порушенням ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Також, не було враховано що розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648 за своєю природою є ненормативним актом індивідуальної дії одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а тому воно не могло бути змінено чи скасовано ані самою Вільнянською РДА, ані Запорізькою ОДА. Просять задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржуване розпорядження.

Відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що Вільнянська РДА звернулась до Запорізької ОДА з проханням розглянути питання про скасування розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648, посилаючись на допущені при його прийнятті порушення вимог ст.19, 20, 35, 50, 60 Земельного кодексу України, встановлені під час перевірки Запорізькою міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері нагляду за додержанням і застосуванням законів. За результатами розгляду зазначеного звернення та подання прокуратури, Запорізька ОДА дійшла висновку про його обґрунтованість, та в межах повноважень прийняла рішення про скасування розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648, як такого, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, про що винесено відповідне розпорядження, яке є предметом оскарження в даній справі.

Третя особа Вільнянська РДА проти позову заперечує, зазначає, що при розгляді подання Запорізької міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері нагляду за додержанням і застосуванням законів було встановлено наявність підстав для його задоволення. Однак, за відсутності повноважень щодо скасування власних рішень, Вільнянська РДА звернулась з відповідним проханням до Запорізької ОДА, яка відповідно до приписів ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» наділена повноваженнями у визначених законом випадках скасовувати розпорядження голови державної адміністрації нижчого рівня.

Третя особа прокуратура Запорізької області проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648 винесено з порушенням вимог земельного законодавства, а саме: земельну ділянку гр. ОСОБА_2 виділено частково за рахунок земель рекреаційного призначення в межах прибережної захисної смуги р. Вільнянка. Зазначає, що законодавством встановлений особливий порядок використання земель рекреаційного призначення, у звязку з чим, скасування рішення, яким протиправно здійснено розпорядження такими землями, становить суспільний інтерес та спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні законності. Вважає, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження відповідач діяв обґрунтовано та в межах наданої компетенції. Крім того, звертає увагу, що оскаржуване розпорядження є ненормативним актом індивідуальної дії одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, та в результаті прийняття якого виникли правовідносини, повязані з реалізацією субєктивних прав. Вважає, що зазначені обставини виключають можливість задоволення позовних вимог та скасування спірного розпорядження.

Третя особа ОСОБА_8 проти позову заперечила. В обґрунтування заперечень підтримала позицію відповідача та інших третіх осіб, а також додатково зазначила, що розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648 порушує її права, оскільки передана у власність гр. ОСОБА_2 земельна ділянка співпадає на 24,3665%, з земельною ділянкою, яка раніше була передана у власність гр. ОСОБА_10, та яка пізніше була придбана за договором купівлі-продажу громадянкою ОСОБА_8

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Додатково послався на відсутність правових підстав для прийняття Вільнянською РДА розпорядження від 13.10.2004 №648, оскільки зазначена земельна ділянка перебувала у власності Садового товариства «Сонячний», що виключало можливість розпорядження нею райдержадміністрацією.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представники відповідача та третіх осіб в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях, просили в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що 13.10.2004 розпорядженням Вільнянської РДА №648 «Про надання у власність земельної ділянки із земель с/т «Сонячний» гр. ОСОБА_2 на території Михайлівської сільської ради», затверджено технічну документацію, розроблену ТОВ «Землевпорядник», та передано у власність земельну ділянку №12 із земель садівничого товариства «Сонячний» загальною площею 0,0987 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради (далі спірна земельна ділянка) для ведення садівництва гр. ОСОБА_2

На підставі зазначеного Розпорядження гр. ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП №023343 від 05.11.2004.

04 квітня 2012 року між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, в результаті чого гр. ОСОБА_4 набув права власності на спірну земельну ділянку.

У подальшому, 08 травня 2012 року між гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на спірну земельну ділянку перейшло до гр. ОСОБА_1

06.06.2013 Запорізькою міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері внесено голові Вільнянської РДА подання про усунення порушень Земельного кодексу України, в якому прокурор вимагає розглянути та вжити заходів щодо усунення виявлених порушень, причин та умов, що їм сприяли, та вирішити питання про ініціювання перед головою Запорізької ОДА питання про скасування розпорядження Вільнянської РДА №648 від 13.10.2004.

18.06.2013 головою Вільнянської РДА за результатами розгляду вищезазначеного подання на адресу голови Запорізької ОДА направлено лист «Про скасування розпорядження», в якому, посилаючись на ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», він просить розглянути питання щодо скасування розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648 «Про надання у власність земельної ділянки із земель с/т «Сонячний» гр. ОСОБА_2 на території Михайлівської сільської ради».

06.08.2013 розпорядженням Запорізької ОДА №372 скасовано розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648 «Про надання у власність земельної ділянки із земель с/т «Сонячний» гр. ОСОБА_2 на території Михайлівської сільської ради».

Вважаючи розпорядження Запорізької ОДА від 06.08.2013 № 372 таким, що прийнято поза межами повноважень та без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, позивачі звернулись з позовом до суду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що свою незгоду з оскаржуваним розпорядженням позивачі обґрунтовують наступними обставинами.

1. На думку позивачів, розпорядження Вільнянської РДА від 13.10.2004 №648, яким передано спірну земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_2, за своєю правовою природою є ненормативним актом індивідуальної дії одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а тому воно не могло бути змінено чи скасовано ані за рішенням Вільнянської РДА, ані за рішенням Запорізької ОДА. В обґрунтування даної позиції позивачі посилаються на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 03.06.2014 по справі № 21-144а14.

Суд зазначає, що предметом розгляду у справі № 21-144а14 була правомірність визнання головою обласної державної адміністрації таким, що втратило чинність свого власного розпорядження. Разом з тим, в даній справі предметом оскарження є розпорядження голови обласної державної адміністрації, яким скасовано розпорядження державної адміністрації нижчого рівня з мотивів не відповідності вимогам чинного законодавства. Відтак, правовідносини, що є предметом розгляду в даній справі, відмінні від правовідносин, щодо яких висловив свою правову позицію Верховний Суд України в згаданому рішенні, у звязку з чим така правова позиція не може бути врахована судом при розгляді даної справи.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до приписів ч.2 ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (тут і в подальшому - в редакції, яка діяла на момент винесення оскаржуваного розпорядження) місцеві державні адміністрації є місцевими органами виконавчої влади і входять до системи органів виконавчої влади.

Частиною 1 ст.6 зазначеного Закону визначено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, щорічного послання Президента України до Верховної ОСОБА_3 України про внутрішнє і зовнішнє становище України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Відповідно до ст.33 вказаного Закону обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Згідно ч.3 ст.43 даного Закону розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, нормами діючого законодавства голові місцевої державної адміністрації вищого рівня надано повноваження за наявності визначених підстав скасовувати розпорядження голови державної адміністрації нижчого рівня. При цьому, законодавець не ставить можливість скасування таких актів в залежність від їхньої правової природи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що скасовуючи розпорядження голови Вільнянської РДА № 648 від 13.10.2004 та приймаючи спірне розпорядження № 372 від 06.08.2013 відповідач діяв в межах наданих повноважень.

2. Позивачі вважають подання прокурора незаконним, оскільки воно містить суперечливі та неповні обставини, якими обґрунтовані його вимоги. При цьому позивачі посилаються на норми ст.21 Закону України «Про прокуратуру» та зазначають про те, що протест прокурора породжує лише обовязок щодо його розгляду органом, якому він адресований, та не спричиняє виникнення будь-яких прав і обовязків осіб чи субєктів владних повноважень. Крім того, зазначають, що розпорядження скасоване не на підставі подання прокурора, а на підставі листа Вільнянської РДА, яка його і приймала.

Суд зазначає, що стаття 21 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 19.11.2012 мала назву «Протест прокурора», нею визначався порядок винесення прокурором протесту на акт, що суперечить законом.

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури» від 18.09.2012 № 5288-VI, який набрав чинності з 01.12.2012, статтю 21 Закону України «Про прокуратуру» викладено в новій редакції: «Перевірки та порядок їх проведення». Таким чином, на момент внесення Запорізьким міжрайонним прокурором з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері подання від 06.06.2013 про скасування розпорядження голови Вільнянської РДА № 648 від 13.10.2004, зазначена норма врегульовувала питання перевірок та порядку їх проведення.

Суд зазначає, що повноваження прокурора при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів визначені ст.20 Закону України «Про прокуратуру» ( тут і в подальшому в редакції на момент внесення подання про усунення порушень). Так, при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право: 1) вносити подання; 2) у встановленому законом порядку ініціювати притягнення особи до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, складати протокол про адміністративне правопорушення та починати досудове розслідування; 3) звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Такий засіб прокурорського реагування, як внесення прокурором протесту, нормами законодавства не передбачений, у звязку з чим, посилання позивачів на правові наслідки його застосування не можуть братись судом до уваги.

Крім того, суд звертає увагу, що викладені у поданні обставини та посилання на встановлені порушення вимог чинного законодавства є субєктивною думкою прокурора. Орган, якому таке подання адресоване, зобовязаний розглянути його, однак законодавчо наділений правом як погодитись з ним та вжити визначені у поданні заходи, так і відхилити його. Проте, питання щодо визначення прийнятності та обґрунтованості вимог прокурора віднесено до компетенції органу, який таке подання розглядає.

Суд зазначає, що, з у рахуванням наявності у прокурора права на звернення до суду з позовом про визнання незаконним опротестованого акту, подання прокурора не є обовязковим для виконання, не породжує відповідних прав і обовязків у осіб, яким воно адресоване, та відповідно не може вважатись рішенням субєкта владних повноважень. Відтак, суд не надає йому оцінку, оскільки таке подання не є предметом адміністративного спору.

Також, суд критично оцінює посилання позивачів на те, що спірне розпорядження прийнято не на підставі подання прокурора, а на підставі листа Вільнянської РДА, оскільки не обґрунтовано, яким чином зазначена обставина впливає на правомірність оскаржуваного розпорядження Запорізької ОДА.

3. Позивачі обґрунтовують протиправність оскаржуваного розпорядження тим, що при його винесенні не зясовано питання, хто є власником переданої у власність земельної ділянки, що на думку позивачів призвело до протиправного позбавлення їх майна. При цьому позивачі посилаються на практику Європейського суду з прав людини, а саме: рішення у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 та «Стретч проти Обєднаного Королевства Великобрітанії і Північної Ірландії» від 24.06.2003.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Щодо посилань позивачів, суд звертає увагу, що рішення у справі «Федоренко проти України» було прийнято Європейським судом з прав людини 01.06.2006, а не 30.06.2006, як зазначається позивачами. З урахуванням цього, а також за відсутності інформації щодо будь-якого іншого рішення, прийнятого в справі «Федоренко проти України» та датованого 30.06.2006, суд буде виходити з обставин, встановлених в ньому. Так, 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 000 грн. в два етапи: 5 та 30 000 грн. відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: "У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США".

В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні відносно долара США значно знизився, у зв'язку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США.

Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше "законні сподівання" на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися "майном" у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець "законні сподівання" заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору.

За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо посилань позивачів на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Обєднаного Королевства Великобрітанії і Північної Ірландії» від 24.06.2003, суд також звертає увагу, що висновки, на які спираються позивачі, висловлені у рішенні Європейського суду з прав людини від 24.07.2003 у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», відтак суд буде враховувати обставини, встановлені саме в ньому. Так, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка розглядається, істотно різняться, а тому висновки про порушення прав заявників не можуть бути безумовним прецедентом при розгляді даної справи.

Фактично, винесення подання прокурором та в подальшому прийняття оскаржуваного розпорядження було спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу у власність земельної ділянки з земель рекреаційного призначення та повернення її у власність держави.

Адже, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 зазначив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Крім того, суд зазначає, що прийняття оскаржуваного розпорядження жодним чином не впливає на майнові права позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4, адже на момент його винесення ці особи вже не мали жодних майнових прав щодо спірної земельної ділянки, доказів іншого суду не надано.

Щодо позбавлення майна позивача ОСОБА_1 суд зазначає, що оскаржуваним розпорядженням питання щодо вилучення або повернення спірних земельних ділянок, або будь-які інші питання, які надавали б змогу беззаперечно стверджувати про зміну майнових прав позивача щодо спірної земельної ділянки, не вирішувались, відтак таке твердження є безпідставним.

Також суд не приймає посилання представника позивачів на відсутність у Вільнянської РДА повноважень розглядати питання про виділення спірної земельної ділянки та прийняття розпорядження від 13.10.2004 №648 з мотивів перебування земельної ділянки у власності інших осіб, оскільки зазначене розпорядження не є предметом розгляду в даній справі і суд не може надавати йому оцінку.

Суд зазначає, що прийняте Запорізькою ОДА оскаржуване розпорядження за своєю правовою природою є ненормативним актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, та з прийняттям якого виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Скасування такого розпорядження не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки його право власності виникло і ґрунтується на правовстановлюючих документах, в свою чергу при розгляді даного позову законність правовстановлюючих документів щодо права власності на земельну ділянку не встановлюється, оскільки не охоплюється предметом дослідження.

Крім того, суд зазначає, що субєктивні права та охоронювані законом інтереси щодо спірної земельної ділянки були предметом судового розгляду та їм надавалась відповідна оцінка. Так, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 314/2525/14-ц від 19.08.2014, з урахуванням часткового скасування рішенням Апеляційного суду Запорізької області у справі № 22-ц/778/4511/14 від 16.12.2014, яке набрало законної сили, визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗП № 023343, виданий на імя ОСОБА_2

Суд зазначає, що вирішуючи спір по суті, суд зобовязаний не тільки надавати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи законного інтересу, в також визначити, чи забезпечить обраний позивачем спосіб захисту порушеного права його відновлення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачами спосіб захисту порушених прав не може забезпечити їх реального відновлення, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158- 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Запорізької обласної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області, прокуратура Запорізької області, ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасування розпорядження відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко