Справа № 2а/0370/2546/12
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" жовтня 2015 р. м. Київ К/800/11945/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

суддів: Олексієнка М.М. (доповідач), Бутенка В.І., Швеця В.В.,

здійснивши в порядку письмового провадження касаційний розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області (далі - УПФ) про визнання рішень нечинними за касаційною скаргою позивача на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_3. звернувся в суд з позовом, відповідно до якого з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати нечинними рішення УПФ від 30 березня 2011 року №№ 354, 346, 347 про застосування фінансових санкцій.

Посилалася на незаконність оскаржуваних рішень УПФ.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 4 вересня 2012 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення УПФ від 30 березня 2011 року №№ 345, 346 та 347 про застосування фінансових санкцій.

Львівський апеляційний адміністративний суд рішенням від 24 січня 2013 року постанову окружного суду скасував і ухвалив нову про відмову в задоволенні позову.

В касаційні скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції, просить рішення цього суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вказує на те, що підприємницькою діяльність він не здійснював, доходів не отримував, а його документи використали при вчиненні злочину. Крім того, норма закону, яка була застосована відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішень, а саме частина дев'ята статті 106 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV), втратила чинність 1 січня 2011 року, тому не могла бути застосована.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Як установлено судами, УПФ за період з 16 березня 2006 року по 30 березня 2011 року проведено позапланову виїзну перевірку діяльності ОСОБА_3 як приватного підприємця з питань дотримання вимог законодавства щодо нарахування, обчислення та сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У зв'язку із виявленими порушеннями був складений акту перевірки від 30 березня 2011 року № 9 та на підставі пунктів 3, 4, 7 частини дев'ятої Закону № 1058-ІV прийняті рішення про застосування штрафних санкцій: за № 345 приховування (заниження) страхувальником сум заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески в розмірі 3824,83 грн.; №346 за неподання (несвоєчасне подання), подання не встановленої форми звітності до органів ПФ в розмірі 170,00 грн. та № 347 за донарахування органом ПФ або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків в розмірі 2912,12 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних рішення та їх законність. Зокрема, позивач у 2006 році не здійснював господарську діяльність та не отримував будь-яких доходів, бухгалтерські звіти велися без його відома.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що з відома позивача, який надав доручення на здійснення господарської діяльності іншим особам. У 2006 році чистий дохід від такої діяльності занижено на суму 3824,83 грн., що, в свою чергу, призвело до заниження страхових внесків в розмірі 1216,30 грн., тому відносно винної особи правомірно винесені рішення за № 345 та 347.

Висновок апеляційного суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відносини з нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, штрафних санкцій за їх несплату, врегульовані Законом № 1058-IV.

Згідно із пунктами 3, 4, 5 частини 9 статті 106 цього Закону (в редакції, яка діяла до 1 січня 2011 року) за приховування (заниження) страхувальником суми заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, накладається штраф у розмірі всієї суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу), а в разі повторного протягом року такого порушення - штраф у триразовому розмірі суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу). За донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми. За неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення - у розмірі 20 відсотків зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З набранням чинності з 1 січня 2011 року Законом України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI ) наведена вище норма матеріального права із Закону № 1058-ІV була виключена.

У той же час згідно з абзацом п'ятим пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження порядку стягнення та контрольних функцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, передбачених законодавством, чинним до 1 січня 2011 року, поширюється лише на заборгованість зі сплати страхових внесків та сум штрафних санкцій, які були нараховані та/або не сплачені до зазначеної дати. Питання ж відповідальності страховиків, не пов'язані із такою заборгованістю, знаходяться поза межами регулювання, зокрема, Закону №1058-ІV та абзаців п'ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що заборгованість у зв'язку з несплатою страхових внесків, а відтак і накладені штрафні санкції, які виникли до 1 січня 2011 року, мають бути застосовані (стягнуті) і після 01 січня 2011 року, оскільки зазначена заборгованість і штрафні санкції виникли в період дії пунктів 3, 4 частини 9 статті 106 Закону № 1058-ІV, тобто відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення зазначеної заборгованості.

Саме до такого висновку зводяться правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах від 20 листопада 2012 року (справа № 21-367а12), 07 жовтня 2014 року (справа № 21-269а14), які згідно зі статтею 244-2 КАС України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо правомірності рішення УПФ № 346, якими застосовані санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не встановленої форми звітності до органів ПФ в розмірі 170,00 грн., оскільки нарахування після 1 січня 2011 року УПФ на підставі пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону № 1058-ІV штрафних санкцій за несвоєчасне подання звітності, граничний строк подання якої настав до цієї дати, є протиправним.

Вказана правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 04 червня 2013 року (справа №21-170а13), рішення якого відповідно до статті 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх судів України.

Отже, висновок апеляційного суду в частині відмови у визнанні нечинним рішення УПФ від 30 березня 2011 року № 346 про застосування фінансових санкцій не відповідає вимогам закону, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 229 КАС України, і ухваленню нового про задоволення позову.

В решті рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання нечинним рішення управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області від 30 березня 2011 року № 346 про застосування фінансових санкцій.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Визнати протиправними та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області від 30 березня 2011 року № 346 про застосування фінансових санкцій.

В решті рішення суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

В.В. Швець