Справа № 804/12900/15
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Кальника В.В., суддів Барановського Р.А., Серьогіної О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 управління міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 року №450-15, зобовязання вчинити певні дії, -
2 вересня 2015 року громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 управління міграційної служби України в Дніпропетровській області, у якому позивач просить:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №450-15 про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;
- зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено наступне:
- в отриманому позивачем повідомленні відсутні жодні причини відмови, окрім того, що у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту»;
- умовою для надання додаткового захисту в Україні зокрема є побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання та неможливість або небажання повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Побоювання стати жертвою переслідувань складається із субєктивної та обєктивної сторін. Субєктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем;
- ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після відїзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після відїзду, породжуючи серйозну небезпеку дня заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його відїзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час;
- постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року та ухвалою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду у справі №804/4447/14 за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України про визнання неправомірним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії встановлено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має обєктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця;
- повернення осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року;
- відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення;
- ухвалою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду у справі №804/4447/14 від 16.09.2014 року за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України про визнання неправомірним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії встановлено, що позивач (ОСОБА_2) зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутися до країни свого походження у звязку із тим, що вимушений був покинути свою країну із політичних причин, а також внаслідок обставин, які загрожують його життю та свободі, відповідно до яких він не може повернутися до країни свого походження, а тому потребує додаткового захисту;
- рішення №450-15, якими відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем, на думку позивача, не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; повідомлені позивачем факти відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача; а тому, позивач вважає, що він заслуговує на довіру.
Також, позивач до суду надав додаткові пояснення, у яких зазначив, що:
- у своєму зверненні та на співбесідах надавав правдиві та послідовні пояснення, та вказував на переслідування в країні громадянської належності. Вимушений був покинути свою країну з політичних причин, а також внаслідок обставин, які загрожують життю та свободі, відповідно до яких він не може повернутися до країни свого походження, у звязку з чим, потребує додаткового захисту;
- окрім цього, позивач пояснював, що є громадянином ОСОБА_1, з 1981 року служив в Розвідувальному Управлінні Генерального Штабу Болгарської ОСОБА_4. З 1991 року працював у Греції, м. Солоніки на посаді відповідального за міжнародні та торгівельно-економічні звязки. Крім цього, був парторгом комуністичної партії (надалі соціалістична) і активно співпрацював з Міжнародним відділом ЦК партії. Проводив політичну діяльність, направлену на заснування та підтримку політичних звязків вищого керівництва партії з лідерами основних політичних партій Греції. В 1990 -1991 рр. в ОСОБА_1 відбулась зміна влади на зміну правлячій комуністичній партії прийшла опозиційна партія «Союз Демократичних сил». Був прийнятий закон «Про деполітизацію». Оскільки позивач був членом «Болгарської Соціалістичної партії» (колишня Комуністична партія), він вимушений був звільнитися в 1991 році в званні підполковника. На той час, почалась «чистка» в державних органах країни. Тобто, позивач мав зробити вибір, або ж залишатися в розвідці або відмовитись від членства в партії. У звязку з тим, що позивач не хотів змінювати свої політичні погляди, він вимушений був звільнитися;
- у 1992 році ОСОБА_2 був свідком на зустрічі як перекладач, обговорення контрабандних схем щодо продажу тютюнових виробів. Організаторами даної зустрічі були ОСОБА_5, який представляв в ОСОБА_1 іншу політичну силу Союз Демократичних Сил, та угрупування «СІК» головою вказаного угрупування був ОСОБА_6, який з 2001 року був призначений на посаду головного секретаря (начальника поліції) Міністерства внутрішніх справ, потім мером Софії, а згодом Премєр-міністром ОСОБА_1. На теперішній час він залишається Премєр-Міністром ОСОБА_1;
- також, ОСОБА_2 є свідком злочинної діяльності ОСОБА_6 Борисова у схемах, повязаних з контрабандою. Зазначив, що всі свідки кримінальної діяльності ОСОБА_6 Борисова зникають;
- оскільки позивач був членом «Болгарської Соціалістичної партії», а отже має інші політичні переконання ніж ОСОБА_6, та є свідком його кримінальної діяльності, а свідчення позивача про його діяльність призведуть до втрати займаної посади та до погіршення його політичної діяльності, позивачу та його родині (яка мешкає в ОСОБА_1) почали погрожувати. В липні 1994 року позивача добу тримали в темному приміщенні, знущались, били, та вимагали, щоб він мовчав про причетність ОСОБА_6 Борисова до незаконних схем з контрабандою тютюнових виробів. Невідомі особи вимагали, щоб позивач підтвердив свідчення Бакарджиєва. Вищевикладене підтверджується скаргою на імя прокурора збройних сил, яка була подана позивачем за день до виїзду з країни (18.07.1994 року). Відповіді на скаргу позивач так і не отримав. Звернення із зазначеною скаргою, на думку позивача, спростовує доводи відповідача, викладені у запереченнях до позовної заяви, а саме: «орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сімї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються...»;
- позивач вважає, що твердження відповідача про те, що є підстави вважати, що позивач перебільшує загрозу власної безпеки у разі повернення до ОСОБА_1 доводять, в свою чергу, факт визнання відповідачем існування такої загрози. А висновок ДМС України про відсутність підстав для побоювання зазнати серйозної шкоди після повернення до країни громадянської належності доводять факт визнання відповідачем існування побоювання зазнати шкоди як такої.
Відповідач та третя особа, проти позову заперечили, зазначивши, що громадянином ОСОБА_1 ОСОБА_2 при звернення до міграційної служби не було доведено реальності його побоювань стати жертвою переслідувань за його політичні переконання в ОСОБА_1, а також не доведено наявної реальності загрози його життю.
У судовому засіданні 29 вересня 2015 року судом ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розглянувши подані документи та матеріали, зясувавши обставини справи, перевіривши наведені представниками сторін докази, проаналізувавши чинне законодавство, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року по справі №804/4447/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 16 вересня 2014 року, задоволений адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, при цьому, суд визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 14 березня 2014 року №115-14 про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобовязав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Суд зазначає, що за правилами частини першої статті 72 Кодексу адміністративного суду України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
19 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою за №33 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що обставини у ОСОБА_1 не змінились, погроза для життя продовжується та він не можу повернутися до країни, у звязку із чим, просив повторно розглянути матеріали його справи.
За результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_1 ОСОБА_2, яка надійшла від ОСОБА_3 управління ДМС у Дніпропетровській області, складений висновок від 28.07.2015 року (о/с №2015 DP 0033) та для прийняття остаточного рішення встановлено наступне.
На підставі заяви, анкети, співбесіди від 22.01.2015 року доданих до матеріалів особової справи, документів та інформації по країні походження заявника ОСОБА_3 управлінням було зроблено висновок про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідач дійшов висновку, що:
- в обставинах справи позивача відсутні підстави вважати, що після повернення до ОСОБА_1 йому буде завдано серйозної шкоди: покарання за здійснений злочин за законодавством ОСОБА_1 і не передбачало смертної кари, на даний час сплив термін притягнення до кримінальної відповідальності, а також на території ОСОБА_1 відсутні збройні конфлікти;
- що стосується інших ризиків, то по-перше, доповідь щодо кримінального минулого ОСОБА_6 Борисова, який за словами позивача є організатором його переслідування, у звязку з опублікуванням ще у 2005 році не є резонансною та актуальною, по-друге, інформація про події 1993 року , які на думку позивача стали підставою для його переслідування, теж не є резонансними і ураховуючи той факт, що ОСОБА_6 продовжує займати високу державну посаду, не несуть загрозу його репутації, по-третє, за інформацією НЦБ Інтерполу в ОСОБА_1 розшук ОСОБА_2 припинено у звязку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності;
- є підстави вважати, що позивач перебільшує загрозу власній безпеці у разі повернення до ОСОБА_1, а значить можна зробити висновок про відсутність у нього підстав для побоювань зазнати серйозної шкоди після повернення до країни громадянської належності, а значить і на отримання міжнародного захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 30 липня 2015 року №450-15 громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні та зазначено, що відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить із того, що згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути повязано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування (пункт 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН).

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обовязок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

У відповідності до пункту 5 статті 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 травня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутись до країни походження в звязку із тим, що вимушений був покинути свою країну з політичних причин, а також внаслідок обставин, які загрожують його життю та свободі, відповідно до яких він не може повернутися до країни свого походження, а тому потребує додаткового захисту.

Суд вважає за необхідне зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із субєктивної та обєктивної сторін. Субєктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обовязково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є субєктом переслідування - державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після відїзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після відїзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його відїзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Отже, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має обєктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обовязковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень, на думку суду, не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Також, слід зазначити, що прийняття рішень має здійснюватися з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів статусу біженця. Прийняті рішення мають бути обґрунтованими, тобто винесеними з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації.

Необґрунтоване рішення може поставити під загрозу життя або свободу заявника, піддати його ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або таких, що принижують гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що субєкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на встановлення постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року та ухвалою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 16 вересня 2014 року обставин у справі, які з моменту прийняття вказаних судових рішень залишились незмінними, відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення від 30.07.2015 року №450-15 про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Враховуючи викладені обставини та наявні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та їх задоволення.

Керуючись статтями 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 управління міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №450-15 про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_9