Справа № 2а-2042/10/1970
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року м. Київ К/800/47746/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Бутенка В.І., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліндеванг» (далі - ТОВ «Ліндеванг») про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за касаційною скаргою представника позивача на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2010 року представник Фонду звернувся в суд з позовом, відповідно до якого просив стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в розмірі 8528,57 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та 138,16 грн. пені за порушення термінів їх сплати.

Посилався на те, що ТОВ «Ліндеванг», в порушення частини першої статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-XII), в 2009 році не виконано нормативу створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2010 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ТОВ «Ліндеванг» на користь Фонду 8528,57 грн. адміністративно-господарських санкцій та 138,16 грн. пені.

Львівський апеляційний адміністративний суд рішенням від 3 вересня 2013 року постанову окружного суду скасував та ухвалив нову про відмову в позові.

У касаційній скарзі представник позивача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції, просить рішення цього суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, гарантії їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначається Законом України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до частин першої та другої статті 19 цього Закону ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, за 2009 рік ТОВ «Ліндеванг» визначена середньооблікова численність штатних працівників 14 осіб. Виходячи з положень вище згаданого закону та численності працівників товариства у 2009 році, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становила 1 особа.

Не працевлаштування у зазначений період 1 особи не свідчить про порушення чинного законодасвта у створенні робочих місць.

Статтею 18 Закону № 875-ХII (в редакції Закону України від 23.02.2006 року № 3483-IV) встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно встановлених судом апеляційної інстанцій обставин у 2009 році ТОВ «Ліндеванг» було створене робоче місце для працевлаштування інвалідів та вживалися заходи для їх працевлаштування.

При цьому, як вірно зазначено судом, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Про наявність вакантних місць роботодавці повинні повідомляти центри зайнятості, направляючи звітність у формі № 3-ПН згідно з Інструкції щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420, чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція).

Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Ліндеваг» інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад), шляхом подачі звітів за формою № 3-ПН у продовж 2009 року та річний звіт за формою № 10-ПІ за 2009 рік про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок суду не спростовують і не дають підстав вважати рішення такими, що ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Зокрема відповідачем вживалися заходи щодо пошуку інвалідів для працевлаштування. Для цього надсилалися звіти до центру зайнятості, оголошувалося повідомлення в місцевій газеті.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не можуть бути накладені адміністративно - господарські санкції.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 квітня 2013 року (справа №21-81а13)

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відхилити, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

В.І. Штульман