Справа № 2а-1674/10/0370
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року Справа № 876/2770/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання - Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до відповідача - Луцької Луцька ОДПІ, в якому просив (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) скасувати податкові повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 11 вересня 2009 року № /0, яким застосовано штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі 18364050,00 грн. та №/0, яким визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 344325,94 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 11 вересня 2009 року №/0 та прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позову. Скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 11 вересня 2009 року №/0. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2014 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкових повідомлень - рішень від 11 вересня 2009 року №/0 та №/0 - скасовано та направлено справу на новий розгляд в суд першої інстанції; постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року в частині скасування податкового повідомлення - рішення від 11 вересня 2009 року №/0 - залишено без змін.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові-повідомлення рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції від 11 вересня 2009 року за №/0 та №/0.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідні готівкові кошти не були проведені позивачем через зареєстрований, опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій та не видані розрахункові документи, отже до останнього правомірно застосовано фінансові санкції у п'ятикратному розмірі вартості проданих товарів. Дія ст.250 ГК України на дані правовідносини не поширюється. Крім того, ФОП ОСОБА_1 безпідставно вказує на необхідність зазначення у довідках-рахунках суми, які сплачували фізичні особи при купівлі транспортного засобі, оскільки при перевірці були досліджені також довідки-рахунки, в яких суми коштів, отримані за автомобілі, не вказувались. Суми, отримані підприємцем за реалізовані автомобілі, не були відображені останнім у податковому обліку, що призвело до заниження чистого доходу від підприємницької діяльності у зв'язку з невключенням до валового доходу отриманої виручки за реалізовані автомобілі. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті правомірно. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача (апелянта) - Сахарчук А.А. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необгрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Представник позивача - ОСОБА_3 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 13 по 31 липня 2009 року Луцька ОДПІ провела планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства при здійсненні підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01 липня 2006 року по 31 березня 2009 року, якою встановлено порушення ст.ст.13, 14 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26 грудня 1992 року № 13-92 (із змінами і доповненнями), а саме: занижено суму чистого доходу за 2008 рік у розмірі 2295506,25 грн., внаслідок чого, за результатами перевірки підлягає донарахуванню податок з фізичних осіб за 2008 рік в сумі 344235,94 грн., п.19.1 "А" ст.19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", ст.4 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" в редакції від 28 червня 1999 року № 746/99 (із змінами та доповненнями), а саме: неведення книги обліку доходів та витрат за 2006 рік - І квартал 2009 року; ст.19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", а саме: не подано декларації про доходи за 2008 рік та І квартал 2009 року; п.п.1, 2 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а саме: у 2008 році готівкові кошти, отримані від реалізації автомобілів та кузовів до автомобілів згідно пред'явлених довідок-рахунків, в загальній сумі 3672810 грн. не були проведені через зареєстрований, опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій та не видані розрахункові документи.

За результатами перевірки складено Акт 2774/17-235/НОМЕР_1 від 05 серпня 2009 року.

На підставі вказаного акта Луцька ОДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: від 11 вересня 2009 року №/0, яким застосовано штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки в сумі 18364050 грн. та №/0, яким визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 344325,94 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки відбулося без урахування строків, передбачених ст.250 ГК України. Отримана позивачем виручка від реалізованих протягом 2008 року автомобілів підтверджена довідками-рахунками, відносяться до складу валових доходів, треті особи - кінцеві покупці автомобілів вносили кошти безпосередньо постачальнику ПП "Фобос-ПОЛ" від якого позивач отримував винагороду за кожен проданий автомобіль, що свідить про належне документування підтвердження витрат, які пов'язані з отриманням доходів і вказують на коректність обчислення та сплати податку з доходів фізичних осіб. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі помилкових висновків Луцької ОДПІ про порушення ФОП ОСОБА_1 податкового законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, виходячи з наступного.

Відповідно до абз.2 п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 №1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 отримав дозвіл на здійснення підприємницької діяльності, пов'язаної із реалізацією транспортних засобів, що підлягають реєстрації та обліку в органах внутрішніх справ, що підтверджується повідомленням Департаменту Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України від 27 грудня 2006 року № 4/8-7152, та перебуває на обліку в Департаменті Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України за реєстраційним номером 4808.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2008 року ПП "Фобос-ПОЛ" (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (дилер) уклали дилерський договір № 6 поставки автомобілів для подальшої роздрібної реалізації третім особам, відповідно до п.1.3 Постачальник зберігає право власності на передані дилеру автомобілі до дати їх оплати Дилером або третіми особами - кінцевими покупцями, яким дилер має право перепродавати автомобілі у відповідності з умовами даного договору.

Впродовж 2008 року ФОП ОСОБА_1 видав 32 довідки-рахунки, які підтверджують здійснення останнім господарської діяльності з реалізації транспортних засобів, у яких вартість транспортних засобів зазначена в грошовому виразі та вказується про одержання готівкових коштів у відповідній сумі касою торговельної організації, про що свідчить підпис і печатка підприємця. В частині довідок-рахунків вартість транспортного засобу зазначена як договірна. Загальна сума отриманих касою підприємця готівкових коштів згідно з довідоками-рахунками складає 3672810 грн.

Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: - проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; - видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

В обгрунтування порушень позивачем вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" податковий орган покликається на те, що у 2008 році ФОП ОСОБА_1 готівкові кошти, отримані від реалізації автомобілів та кузовів до автомобілів відповідно до пред'явлених довідок-рахунків, в загальній сумі 3672810 грн. не провів через зареєстрований, опломбований та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій та не видав розрахункові документи.

Разом з тим, податковий орган при застосуванні штрафу вийшов за межі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених нормами ст.250 ГК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За своєю суттю передбачені ст.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання та обігу готівки» від 12.06.1995 року №436/95 фінансові санкції є адміністративно-господарськими санкціями, а тому їх застосування регулюється нормами глави 27 ГК України.

Згідно зі ст.238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Ст.239 ГК України передбачає, що однією із адміністративно-господарських санкцій може бути адміністративно-господарський штраф, який стягується із господарюючого суб'єкта до державного бюджету за порушення визначених законодавством України правил здійснення господарської діяльності.

Строки застосування адміністративно-господарських санкцій встановлені ст.250 ГК України, відповідно до ч.1 якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Зі змісту цієї статті випливає, що законодавець встановив граничні строки застосування уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарських санкцій до суб'єктів господарювання за порушення зазначеними суб'єктами встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Аналіз приписів наведеної статті дає підстави для висновку про те, що при виявленні факту вчинення суб'єктом господарювання порушення норм з регулювання обігу готівки податковий орган, приймаючи рішення про накладення штрафу, має діяти в межах граничних строків, встановлених ч.1 ст.250 ГК України. Закінчення будь-якого зі встановлених зазначеною статтею строків застосування адміністративно-господарських санкцій виключає застосування таких санкцій.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України, постанова від 04 листопада 2014 року № 21-466а14, а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на те, що на спірні правовідносини поширюються приписи ч.2 ст.250 ГК України, оскільки ст.250 ГК України доповнено частиною другою згідно з Законом № 2756-VI від 02 грудня 2010 року, а спірне податкове повідомлення-рішення прийняте у 2009 році, відповідно дія ч.2 ст.250 ГК України не поширюється на штрафні санкції, визначені спріним податковим повідомленням-рішенням.

Враховуючи те, що порушення норм з регулювання обігу готівки мало місце у 2008 році, а штрафні санкції до позивача за вказане порушення були застосовані у 2009 році, тобто після спливу річного строку, визначеного ст.250 ГК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у податкового органу підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення від 11 вересня 2009 року № /0 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки.

Висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Колегія суддів також вважає правильним висновк суду першої інстанції про коректність обчислення та сплати позивачем податку з доходів фізичних осіб, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.13 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26 грудня 1992 року № 13-92 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Таким чином, що для встановлення сукупного чистого доходу (оподаткованого доходу) потрібно з'ясувати валовий дохід (виручки у грошовій та натуральній формі), а також витрати, які безпосередньо пов'язані з одержанням доходу та підтвердженні документально (первинними бухгалтерськими документами) протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, отримана позивачем виручка від реалізованих ним протягом 2008 року автомобілів у грошовій формі в загальній сумі 3060675 грн. (без ПДВ), яка підтверджена довідками-рахунками, відносяться до складу валових доходів.

Треті особи - кінцеві покупці автомобілів вносили кошти безпосередньо постачальнику ПП "Фобос-ПОЛ", від якого ФОП ОСОБА_1 отримував винагороду за кожен проданий автомобіль.

Судом встановлено, що під час проведення перевірки позивач не надав документи на підтвердження витрат, які пов'язані з отриманням доходів у зв'язку з тим, що він фізично не міг надати всі необхідні документи, оскільки вони були вилучені правоохоронними органами під час обшуку, про що було складено протокол обшуку.

Разом з тим, Луцька ОДПІ не зверталась з запитом до правоохоронних органів про надання вказаних документів.

Оскільки в силу вимог ч.1,2 ст.71 КАС України, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 11 вересня 2009 року №/0.

Доводи апелянта в цій частині є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні." Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення від 11 вересня 2009 року №/0 та №/0 прийняті неправомірно та підлягають скасуванню.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року у справі № 2а-1674/10/0370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлено 09 жовтня 2015 року.