Справа № 812/1460/15
Суддя: Т.І. Ковальова
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2015 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1460/15

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Ковальової Т.І.,

при секретарі судового засідання: Дюкаревій М.І.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання незаконним та скасування наказу № 41 о/с від 31.07.2014, поновлення на службі, -

ВСТАНОВИВ:

11 вересня 2015 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання незаконним та скасування наказу № 41 о/с від 31.07.2014, поновлення на службі.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що згідно наказу УДСО № 1 11о/с він був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ 14 березня 1997 року, має звання старший прапорщик міліції, помічник чергового чергової частини УДСО при ГУМВД України у Луганській області.

Згідно наказу по особовому складу № 41 о/с від 31.07.2015 року т.в.о. начальника Управління підполковника міліції ОСОБА_3 позивача було звільнено за п. 63 «є». Позивач зазначає, що про факт свого звільнення дізнався 09.09.2015, коли отримав копію вказаного наказу про звільнення. Своє звільнення позивач вважає незаконними та необґрунтованим, з огляду на те, що про наявність наказу ГУМВС у Луганській області від 24.09.2014 року № 2008 щодо його передислокації нічого відомо не було, тобто письмово з цим наказом він не ознайомлювався.

Наказом Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року №

33/б/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та

термінів її проведення», районами проведення АТО визначені Донецька і Луганська області - з 7 квітня 2014 року. Оскільки, на території м. Луганська були бойові дії, існувала реальна загроза життю та здоров'ю як йому, так і членам його родини, то він змушений був зі своєю родиною покинути місто. Позивач посилається на лист Міністерства соціальної політики від 08.07.2014 року № 7302/14-14/13, відповідно до якого роботодавець не має підстав для звільнення працівника за неявку на роботу, якщо існує реальна загроза життю та здоров'ю.

Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади. Про наявність наказу ГУМВС у Луганській області від 24.09.2014 року № 2008 щодо передислокації мені нічого відомо не було, тобто письмово з цим наказом він не ознайомлювався. На той час у частині був відсутній керівницький склад, тобто фактично службу ніхто не координував.

З наказом про передислокацію УДСО до м.Сєвєродонецьклз службовою телеграмою № 14/4-1865/Бл/егі та необхідністю передислокації, тим більш до 31.07.2014. він ознайомлений не був, ніде я не розписувався. Після захоплення адміністративної будівлі УДСО, а саме 24 або 25 липня, від керівництва був усний наказ знаходитися вдома до особливого розпорядження. Потім мобільний зв'язок зник. Крім того, у середині липня ним був поданий рапорт про надання щорічної відпустки з 03.08.2014. У зв'язку з цим він вважав, що у серпні він знаходиться у відпустці.

Оскільки з січня 2015 року був введений пропускний режим, він з сімєю неодноразово намагалися отримати перепустки на пересічення лінії розмежування (надавали документи електронною поштою, на паперових носіях), але відповіді не надходило. При цьому на території області йшли бойові дії. І тільки коли в кінці липня запрацював електронний сайт СБУ, 30.07.15 він подав заявку про отримання перепустки, через 14 днів отримав дозвіл. У вересні вони переїхали до м. Сєвєродонецька (за новим місцем роботи дружини).

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

21.07.2014 після обстрілу приміщення УДСО в м. Луганськ 20.07.2014, керівництвом УДСО було прийнято рішення про передислокацію УДСО до міста Сєвєродонецьк за місцем дислокації Сєвєродонецького міського відділу УДСО, про що атестований та вільнонайманий склад Управління було повідомлено службовою телеграмою від 21.07.2014 року № 14/4-1865/Бл/еп. Вказану телеграму було надіслано до підрозділів УДСО електронною поштою. Крім того, особовий та вільнонайманий склад, який дислокувався безпосередньо за місцем розташування УДСО у місті Луганськ.

Позивач був ознайомлений про передислокацію особисто під розпис. Оригінал зазначеної телеграми та документи, які підтверджують факт ознайомлення з нею залишились в захопленому НЗФ 23.07.2014 року приміщенні УДСО у місті Луганськ. Також про необхідність з'явитися до Сєвєродонецького МВ УДСО в термін до 31.07.2014, після захоплення приміщення незаконними збройними формуваннями, весь атестований та вільнонайманий склад оповіщався за допомогою телефонного зв'язку на виконання усної вказівки заступника начальника УДСО ОСОБА_3, на якого на час перебування на лікуванні начальника УДСО ОСОБА_4 було покладено виконання обов'язків начальника Управління ДСО згідно наказу Департаменту Державної служби охорони від 29.07.2014 № 257 о/с. Про вказаний факт свідчать рапорти начальника відділу організаційно-аналітичного, юридичного забезпечення та зв'язків з громадськістю ОСОБА_5 та старшого інспектора з особливих доручень ОСОБА_6 від 29.07.2014 року.

Крім цього, і інші керівники усіх рівнів постійно у телефонному режимі інформували підлеглих працівників, з якими був наявний зв'язок, щодо необхідності прибуття до місця тимчасової дислокації УДСО.

Враховуючи факт неприбуття до місця тимчасової дислокації УДСО деяких працівників УДСО, в тому числі ОСОБА_1, було призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу окремих співробітників міліції.

Після затвердження висновку службового розслідування за результатами якого прийняте рішення щодо звільнення співробітників УДСО в тому числі ОСОБА_1, які не прибули до тимчасового місця дислокації УДСО для подальшого проходження служби.

Наказом УДСО від 31.07.2014 № 41 о/с ОСОБА_1 був звільнений з ОВС за п. 63 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ОВС.

ОСОБА_7 реєстрацію в Міністерстві юстиції не пройшов. Крім того, в листі йдеться про звільнення за прогул за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Посилання на Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ чи інші нормативно-правові акти, які регулюють відносини публічної служби, відсутні. Також, слід зазначити, що вказаний лист несе характер рекомендації і стосується тих осіб, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, та тих, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змогу виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я. В спірному випадку позивач повинен був виїхати із зони АТО та проходити службу на території, яка є безпечною для життя та здоров'я його та членів його родини, а він покинув місто Луганськ і до нового місця дислокації УДСО не прибув. Тому посилання позивача на вказаний лист ОСОБА_7 є безпідставним.

04.07.2014 року на сайті МВС України було оприлюднене звернення колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини.

Згідно вказаному зверненню всі працівники територіальних управлінь повинні були прибути до 07 липня 2014 року до місця тимчасової дислокації Головного управління МВС України у Луганській області - м. Сватове.

На підставі вищевикладеного представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється компетенція адміністративних судів.

Згідно із пунктом 15 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України Про державну службу.

Згідно з вимогами статті 9 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Законодавець урегулював питання, повязані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) спеціальними законами, до яких, зокрема, відноситься і Закон України Про міліцію ….

Статтею 18 Закону України Про міліцію, встановлено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України Про міліцію № 565-ХІІ від 20.12.1990, Положенням про проходження служби рядовим і начальницькім складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення № 114), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

Судом встановлено, що з 14.03.1997 позивач працював в органах внутрішніх справ, займав посаду помічника чергового чергової частини управління державної служби охорони при ГУ МВС України у Луганській області (а.с. 6,9).

Наказом управління державної служби охорони ГУМВСУ від 31.07.2014 № 41 ОСОБА_1 та ряд інших співробітників було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з ОВС за п. 63 є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - наказ 41о/с) (а.с. 6, 103-104).

Позивач оспорює правомірність прийняття наказу № 41 о/с з наведених вище підстав.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України від 22.02.2006 № 3460-ІV передбачено, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (далі Дисциплінарний статут).

21.07.2014 після обстрілу приміщення УДСО в м. Луганськ 20.07.2014, керівництвом УДСО було прийнято рішення про передислокацію УДСО до міста Сєвєродонецьк за місцем дислокації Сєвєродонецького міського відділу УДСО (а.с.48, 51)

Після захоплення адміністративної будівлі ГУМВС України у Луганській області незаконними озброєними формуваннями самопроголошеної Луганської народної республіки тимчасовим місцем дислокації Головного управління МВС України у Луганській області було визначено м. Сватово Луганської області.

На підтвердження зазначеного відповідач послався на розміщення 04.07.2014 на офіційному веб-сайті МВС України (mvs.gov.ua) звернення колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, згідно якого всі працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУМВС України у Луганській області були зобов'язані прибути до м. Сватово Луганської області (а.с. 74-75 ).

На виконання вимог статті 71 КАС України та вимогу суду будь-яких доказів про доведення зазначеного звернення до позивача відповідач не надав.

При цьому відповідач зазначив, що інші документи про передислокацію до м. Сватове відсутні.

Наказ 41 о/с від 31.07.2014 року повинен був бути доведеним до всього особового складу.

На підтвердження виконання наказу № 41 відповідач надав рапорти ст. інспектора з о/д ВКЗ УДСО від 29.07.2014 р. та начальника ВОАЮЗ та ЗГ УДСО при ГУМ ВС України, в яких зазначено про доведення до співробітників УДСО за допомогою телефонного звязку про необхідність прибуття до м. Сєвєродонецька для подальшого проходження служби (а.с.49-50).

Зазначені рапорти не містять даних про доведення до позивача інформації про передислокацію.

Позивач наполягав на відсутності будь-яких дзвінків та телефонограм на його адресу від керівництва УДСО.

Розбіжності в позовній заяві стосовно наявності або відсутності телефонного звязку мобільного оператора позивач пояснював нестабільністю звязку, періодичним його відключенням. На той час, в липні місяці 2015 року, в м. Луганську не було електроенергії, відповідно телефонного звязку та Інтернету.

Сторонам були розяснені вимоги статей 69-72 КАС України та наслідки їх невиконання.

Згідно із статтею 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати.

Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі.

У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобов'язаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника.

Таким чином, наказ повинен бути доведеним начальницьким складом та виконаний підлеглим у разі його одержання.

На виконання зазначеної норми відповідачем не надана обєктивна інформація про доведення до позивача наказів на зміну місця дислокації установи.

З урахуванням викладеного сукупність зазначених фактів свідчить про не доведення відповідачем до позивача інформації про передислокацію управління УДСО, зазначене має суттєве значення для встановлення початку невиходу на службу.

Уповноваженими особами відповідача були складені акти про відсутність за тимчасовим місцем дислокації окремих співробітників УДСО ГУМВСУ, в тому числі позивача (а.с.80-86).

Наказом УДСО ГУМВСУ від 30.07. 2014 № 1 було призначено службове розслідування за фактом невиходу на службу окремих співробітників УДСО при ГУМВСУ в Луганській області (а.с. 78).

Відповідно до статі 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна в ОВС базується на високій свідомості та зобовязує кожну особу рядового і начальницького складу серед інших дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Згідно із статті 14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Наказом міністра внутрішніх справ від 12.03.2013 № 230 затверджена Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція № 230).

Пунктом 6.2.2. Інструкції № 230 визначені обов'язки виконавця (голови, членів комісії) згідно із якими уповноважені особи Відповідача зобовязані у тому числі:

- дотримуватися вимог законодавства при проведенні службового розслідування, уживати необхідних заходів щодо недопущення порушення прав та законних інтересів учасників службового розслідування…, виявляти та досліджувати причини і умови, що сприяли скоєному дисциплінарному проступку, готувати пропозиції щодо їх усунення..,

- у разі відмови опитуваної особи надати пояснення в обовязковому порядку документально засвідчити таку відмову складанням акта.

Акт засвідчується підписами не менше двох осіб, одна з яких обовязково повинна бути виконавцем. Акт у триденний строк з моменту складання в установленому порядку реєструється в канцелярії (секретаріаті) за місцем проходження служби виконавця, а в разі неможливості - в органі (підрозділі) внутрішніх справ, працівник якого допустив порушення, після чого вказаний акт приєднується до матеріалів службового розслідування.

У разі відмови особи надати пояснення на підставі статті 63 Конституції України цей факт документується за допомогою проставляння нею підпису на бланку пояснення, без складання акта.

Факт відмови від надання пояснень відображається у висновку, що складається за результатами проведеного службового розслідування.

Згідно із поясненнями сторін відповідач не повідомляв позивача про проведення службового розслідування та його висновки, письмові пояснення від ОСОБА_1 не витребовувались, оскільки згідно із записом у рапорті від 30.07.2014 зазначено про відсутність телефонного звязку (а.с.79)

Висновок службового розслідування не містить інформації про складання акту відмови від підпису, неможливості повідомлення тощо.

Відповідно до пункту 6.3. Інструкції № 230 позивач має право отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування, брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування, висловлювати письмові зауваження щодо обєктивності та повноти проведення службового розслідування…

Згідно із підпунктами 6.3.5., 6.3.6 пункту 6.3 Інструкції № 230 позивач має право за письмовим рапортом ознайомлюватися з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України, оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

Частина 2 підпункту 6.3.6 пункту 6.3 Інструкції № 230 забороняє затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акту про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

З урахуванням системного аналізу зазначеної інструкції, враховуючи фактичні обставини справи зокрема проведення АТО, знаходження позивача на тимчасово непідконтрольній українській владі території, суд приходить до висновку, що позивач повинен бути повідомленим будь яким чином про призначення, проведення та висновки службового розслідування.

У висновках службового розслідування зазначена пропозиція вважати дні невиходу на службу прогулами та за порушення службової дисципліни звільнити позивача з органів внутрішніх справ, при цьому не зазначено, які саме дні вважати прогулами. Зазначений висновок містить інформацію про неприбуття позивача з 04.08.2014 до тимчасового місця дислокації в м. Сєвєродонецьку, невиконання ним службових обовязків, про що були складені відповідні акти. При цьому, як зазначено вище, акти про відсутність на службі складені лише за 22.10.2014, 23.10.2014, 24.10.2014 будь-якого документального підтвердження визначення дати 04.08.2014 як дати відрахунку не виходу на службу не містять (а.с. 67-71).

В порушення зазначених норм відповідач не повідомивши позивача про службове розслідування, не отримавши пояснень від останнього та не склавши акт про відмову від пояснень, затвердив висновки службового розслідування.

Зазначені порушення носять не суто формальне значення, оскільки дотримання порядку проведення службового розслідування впливає на його обєктивність.

Відповідно до п.63 є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМУ від 29.07.1991 № 114, (далі - Положення № 114) , особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за порушення дисципліни.

Відповідно до пунктів 69, 70 Положення № 114, звільнення зі служби осіб рядового і молодшого начальницького складу провадиться начальниками, яким таке право надане Міністром внутрішніх справ, до підполковника міліції, підполковника внутрішньої служби включно - начальниками управлінь внутрішніх справ Кримської АРСР, областей, м. Києва і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

Згідно із статтею 14 Дисциплінарного статуту про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис.

Наказом № 41 о/с від 31.07.2014 року ОСОБА_1 та деяких інших співробітників було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з ОВС за п. 63 є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. (а.с.103-104).

В наказі № 41 о/с взагалі не зазначено за яке порушення дисципліни звільнений позивач.

Дисциплінарне стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ вважається виконаним після видання наказу по особовому складу (ч. 5 ст. 18 Дисциплінарного статуту).

Згідно із поясненнями сторін та наданими доказами позивач не був повідомлений відповідачем у будь-який спосіб про дисциплінарний наказ № 41 о/с від 31.07. 2014.

Положеннями КАС України не надано право суду не приймати до уваги доводи сторони у справі або критично оцінювати доводи або докази, що мають значення для вирішення справи, оскільки в силу приписів ст. 86 КАС України суд повинен оцінити докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, приймаючи до уваги не доведення відповідачем до позивача інформації про необхідність проходження служби за новим місцем дислокації з певної дати, проведення службового розслідування та затвердження його висновків без повідомлення про нього позивача, суд приходить до висновку про порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування та невідповідність його висновків фактичним обставинам.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача станом на 31.07.2014 обєктивної інформації отриманої у відповідності до вимог законодавства про порушення позивачем дисципліни.

Посилання відповідача на невиїзд позивача на контрольовану українською владою територію на протязі року не спростовує вищезазначені порушення допущені відповідачем при прийнятті оскарженого рішення, та відповідно не випливає на підстави скасування наказу № 41 від 31.07.2014 року.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на застосування строків позовної давності, оскільки позивач отримав витяг з оскаржуваного наказу з 09.09.2015 року та фактично був тільки з ним ознайомлений. Про своє порушене право позивач дізнався 09.09.2015 року. До суду позивач звернувся 11 вересня 2015 року. З урахування ст. 99 КАС України, ст.233 Кодексу законів про працю позивач не пропустив строк для звернення до суду.

Питання про судові витрати не вирішується у звязку з їх відсутністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 11, 71, 94, 128, 159, 160-163, 186, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання незаконним та скасування наказу № 41 о/с від 31.07.2014, поновлення на службі задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати наказ № 41 о/с від 31.07.2014 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді помічника чергового управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

Допустити негайне виконання рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 на посаді помічника чергового управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови складено та підписано 12 жовтня 2015 року.

Суддя ОСОБА_8