Справа № 817/4223/14
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гломб Ю.О.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"22" вересня 2015 р. Справа № 817/4223/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

ОСОБА_2,

при секретарі Білоцькій А.В. ,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "25" березня 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, рішення про застосування штрафних санкцій ,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.12.2014 року за № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та рішення № НОМЕР_3 від 17.12.2014 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Позов обґрунтовано тим, що витрати на відрядження осіб, які працювали за цивільно-правовими угодами, витрати на страховки та експедиторські послуги підлягають включенню до валових витрат, оскільки використовувалися безпосередньо в господарській діяльності та підтверджені належними первинними документами. При формуванні податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «Ювімет», було дотримано всі вимоги податкового законодавства. Оскільки, збільшення оподаткованого доходу за 2013 рік є таким, що не відповідає вимогам податкового законодавства на підставі аргументів, які наведені вище, то донарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із вказаного доходу також є безпідставним.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2015 року позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 17.12.2014 року № НОМЕР_1 в частині визначення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 25970,75 грн., в тому числі, за основним платежем 17313,84 грн. та 8656,91 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області № НОМЕР_3 від 17.12.2014 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині застосування штрафних санкцій в розмірі 1882,54 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 17.12.2014 року № НОМЕР_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили у відповідних частинах її скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні доводи та вимоги апеляційної скарги позивача підтримав. Просив задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.

Представник відповідача в дане судове засідання не з'явився. В попередніх судових засіданнях доводи та вимоги апеляційної скарги відповідача підтримував, просив задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечував. Просив відмовити в задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що уповноваженими особами ДПІ в м. Рівному проведено планову виїзну документальну перевірку ФОП ОСОБА_4 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., за результатами якої складено акт від 28.11.2014 р. №276//17-16-17-01-19.

Перевіркою встановлено порушення:

1. ст.177 Податкового кодексу України №2755-IV від 02.12.10р. із змінами і доповненнями. У відповідності до ст.164, п.167.1 ст.167, ст.176, пп.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю в сумі 26038,98грн. за 2013 рік.

2. перевіркою достовірності відображених показників у поданих деклараціях з податку на додану вартість за період з 01.01.2013р. по 31.01.2013р., в порушення ст.198, п.199.1 ст. 199, Податкового кодексу України №2755/VI від 02.12.2010 року (із змінами та доповненнями) встановлено завищення податкового кредиту на суму ПДВ 4966,66грн., в тому числі:

- за червень 2013 року на суму ПДВ 533,33грн.;

- за липень 2013 року на суму ПДВ 4433,33грн.

В результаті чого в порушення п.200.1 п.200.3 п.200.4 ст.200, п.200.14 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями) ФОП ОСОБА_4 завищено бюджетне відшкодування на суму 4966,66грн., в тому числі:

- за червень 2013 року на суму ПДВ 533,33грн.;

- за липень 2013 року на суму ПДВ 4433,33грн.

3. п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 8.07.2010р. №2464-VI, ), в результаті чого донарахована сума єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за 2011 рік в сумі 13569,61грн, за 2013 рік в сумі 57834,77грн.

17.12.2014 року ДПІ в м. Рівному прийнято:

податкове повідомлення-рішення №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 4966,66 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 2483,33 грн.;

податкове повідомлення-рішення №, яким визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 26038, 98 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 13019,49 грн.;

Рішення від 17.12.2014 № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ в сумі 4927,19 грн.

Відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачає, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.п. а) п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У відповідності до пп. 201.6., 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суд встановив, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю ЮВІМЕТ 03.06.2013 р. №1 було укладено договір про транспортно-експедиційні послуги (а.с. 99).

Згідно умов даного договору Перевізник (Експедитор 1) зобовязується доставити або організувати перевезення від свого імені і за рахунок Замовника довірений йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу, а Замовник (Експедитор 2) зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

ТОВ ЮВІМЕТ було виписано позивачу наступні податкові накладні: №234 від 12.06.2013р. на суму 1200,00грн., в т.ч. ПДВ 200,00грн.; №233 від 25.06.2013р. на суму 2000,00грн., в т.ч. ПДВ 333,33грн.; №24 від 01.07.2013р. на суму 6600,00грн., в т.ч. ПДВ 1100,00грн.; №343 від 17.07.2013р. на суму 11000,00грн., в т.ч. ПДВ 1833,33грн.; №344 від 19.07.2013р. на суму 1200,00грн., в т.ч. ПДВ 200 грн.; №345 від 24.07.2013р. на суму 7800,00 грн., в т.ч. ПДВ 1300,00грн.

Виконання робіт підтверджується наступними актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №397 від 12.06.2013р. на суму 1200,00грн., №396 від 25.06.2013р. на суму 2000,00 грн., №400 від 01.07.2013р. на суму 6600,00 грн., №798 від 17.07.2013р. на суму 11000,00 грн., №799 від 19.07.2013р. на суму 1200,00 грн., №800 від 24.07.2013р. на суму 7800,00 грн.,

Розрахунки за вищевказані послуги проведені у безготівковій формі, в повному обсязі.

Дослідивши належним чином оформлені податкові накладні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність формування податкового кредиту, а тому податкове повідомлення-рішення від 17.12.2014 № підлягає скасуванню.

Також судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців види діяльності: надання в оренду вантажних автомобілів, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, вантажний автомобільний транспорт.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції що витрати на суму 83670,20грн. за 2013р. по виду діяльності інша допоміжна діяльність у галузі транспорту (експедиторські послуги) позивачем правомірно включено до витрат, оскільки, вони безпосередньо повязані з господарською діяльністю, отриманням позивачем прибутку та підтверджені належними первинними документами.

Щодо висновків податкового органу про неприйняття до складу валових витрат платника податків витрат на відрядження фізичних осіб в сумі 23972,30грн., які не перебували у трудових відносинах з платником податку, а виконували роботи на основі договорів цивільно-правового характеру, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України при визначенні обєкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги, на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на вїзд (віз), обовязкове страхування, інші документально оформлені витрати, повязані з правилами вїзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у звязку із здійсненням таких витрат.

Згідно ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Право працівника на оплату відрядження закріплено в ст. 121 Кодексу законів про працю України, згідно якої працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Згідно Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 №260, Укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Судом встановлено, що витрати на відрядження були видані позивачем для осіб, з якими були укладені цивільно-правові договори, а не строкові трудові, оскільки вони не зареєстровані органах зайнятості .

На підставі викладеного колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції, що витрати на відрядження працівників можуть включатися до складу витрат, лише за умови перебування відповідних працівників у трудових відносинах, а не цивільно-правових. Отже, витрати в сумі 23972,30 грн. не підлягають включенню до складу витрат, понесених позивачем.

Стосовно включення позивачем до складу валових витрат підприємця витрат на придбання страховок на автомобілі у сумі 34194,98 грн., колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до п.177.4. Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно п. 138.1.1. статті 138 Податкового кодексу України 38.1.1. витрати операційної діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення обєкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

витрати банківських установ, до яких відносяться:

а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління;

в) відємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів;

г) відємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобовязань у звязку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобовязань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг);

є) витрати, повязані з реалізацією заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо повязані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим розділом.

В пп. г п. 138.8.5. статті 138 Податкового кодексу України до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Згідно п.п. 140.1.6 ст. 140 ПК України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку.

Колегія суддів повторно зазначає, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців види діяльності: надання в оренду вантажних автомобілів, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, вантажний автомобільний транспорт. Суд встановив, що позивач надає послуги по міжнародному перевезенню, що підтверджується рахунками-фактурами, вантажно-митними деклараціями та ін..

Згідно ст. 16 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі виїзду транспортного засобу, зареєстрованого в Україні, до країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка" власник такого транспортного засобу зобов'язаний мати чинний договір міжнародного страхування, посвідчений відповідним уніфікованим страховим сертифікатом "Зелена картка". Виїзд з України до країн - членів міжнародної системи автострахування "Зелена картка" транспортного засобу, зареєстрованого в Україні, у разі відсутності договору міжнародного страхування, укладеного зі страховиком - повним членом МТСБУ і посвідченого відповідним уніфікованим страховим сертифікатом "Зелена картка", забороняється.

Отже, страхування транспортного засобу при виїзді за кордон є обовязковим, без якого позивач не може безпосередньо здійснювати свою господарську діяльність.

На підставі викладеного колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що витрати на придбання страховок на автомобілі у сумі 34194,98 грн. підлягають до включення до складу витрат за 2013 рік.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 17.12.2014 року № НОМЕР_1 в частині визначення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 25970,75 грн., в тому числі, за основним платежем 17313,84 грн. та 8656,91 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями на підставі висновків, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, в цій частині рішення суду залишається без змін.

Проте, оскільки сума витрат 34194,98 грн. підлягає включенню до складу витрат, то на відповідну суму зменшується дохід позивача, а відтак податок з доходів фізичних осіб, який визначено податковим повідомленням-рішенням №, отже вказане податкове повідомленням-рішенням підлягає скасуванню в частині визначення суми грошового зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб ще й в сумі 7693,95 грн., в тому числі: за основним платежем - 5129,29 грн. та за штрафними фінансовими санкціями - 2564,66 грн.

Стосовно рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області № НОМЕР_3 від 17.12.2014 року про застосування штрафних санкцій колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Колегія суддів не погоджується з застосованим відповідачем методом визначення суми чистого доходу отриманого платником податків в кожному конкретному місяці 2013 року із застосуванням показника середньомісячного оподатковуваного доходу відображеного у Податкової декларації про майновий стан та доходи за 2013 рік, так як вказаний метод не узгоджується із вимогами Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» враховуючи наступне.

У статтях 8, 9, 10 ПК України міститься вичерпний перелік податків і зборів, що справляються в Україні, і в цьому переліку немає Єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Тобто, сфера дії ПК України не поширюється на правовідносини повязані із нарахуванням та сплатою єдиного внеску.

Статтею 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року № 2464-VІ визначено, що єдиний внесок не входить до системи оподаткування, а порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, і лише в частині адміністрування - ПК України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відносно механізму визначення розміру середньомісячного річного оподатковуваного доходу, то такий визначається відповідно до порядку встановленого Наказом Міндоходів України від 11.12.2013 року № 793 та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, і, відображається у додатку № 5 Податкової декларації про майновий стан та доходи.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПКУ чистий річний оподатковуваний дохід визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПКУ, а саме об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи -підприємця, та пункту 178.3 статті 178 ПКУ, згідно з яким оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Разом з тим, фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, в обов'язковому порядку разом з Податковою декларацією подають додаток 5 до розділу III Податкової декларації.

Статтею 167.1 ПК України визначено, що розмір середньомісячного річного оподаткованого доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці 1 цього пункту та поділена на кількість календарних місяців протягом яких платником податку було одержано такі доходи в податковому (звітному році) за який здійснюються декларування.

Водночас щомісячний чистий дохід, це величина яка, враховуючи положення Закону України «Про збір облік єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» вираховується платником податків самостійно, враховуючи при цьому щомісячні витати на придбання товару, витрати на здійснення підприємницької діяльності (оренда, податки придбання ТМЦ тощо) та доходів в ході реалізації робіт та послуг у кожному конкретному місяці на підставі первинних документів.

При цьому, відповідно до п. 4.1 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 09.09.2013 року № 454, звіт формується на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок.

Підпунктом 4.5 пункту 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування встановлено, що обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності) та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Проте, прив'язка порядку обчислення ЄСВ до даних річної декларації стосується лише суми чистого річного оподаткованого доходу, що узгоджується із нормами п.164.1 ст. 164 ПК України та п.177.2 ст. 177 ПК України.

Такий висновок пов'язаний, в тому числі, із тим, що показник середньомісячного оподатковуваного доходу Декларації про доходи та майновий стан платника визначається математичним шляхом ділення суми чистого річного оподаткованого доходу на 12 календарних місяців, а щомісячний чистий дохід визначається у мінімальній та максимальній межі передбаченій Законом, на підставі первинних документів.

За змістом ч. 2 п. 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до 4.4.2, 3 ст. 9 Закону, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Таким чином, механізм нарахування середньомісячного річного оподаткованого доходу та щомісячного чистого доходу із нарахування суми єдиного внеску є різним, а саме розмір середньомісячного річного оподаткованого доходу розраховується математично, тоді як щомісячний чистий дохід вираховується на підставі бухгалтерських та інших первинних документів.

Враховуючи викладене, поняття отриманого середньомісячного річного доходу не є тотожним поняттю щомісячного чистого доходу отриманого позивачем у звітному періоді, як про це зазначає відповідач.

Вимогами Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що застосування середньомісячного показника не передбачено, оскільки платник може отримувати різний дохід у тому чи іншому місяці, відповідно платнику податків надано право визначати розмір такого доходу самостійно.

В свою чергу, податковий орган може виявити розбіжність лише на підставі первинних документів, а не шляхом розподілу математичним шляхом сукупного річного оподатковуваного доходу на дванадцять місяців.

Натомість в порушення вимог ч. 2,3 ст. 9 Закону, відповідач, самостійно здійснивши обчислення суми єдиного внеску платника, не перевірив при цьому бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 71 КАС України, саме на відповідача покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків та ЄСВ норм законодавства, на підставі яких такому платнику застосовано відповідні фінансові санкції.

В даному випадку ДПІ в м. Рівному не довела правильність визначення до сплати єдиного соціального внеску та штрафних санкцій, а тому оскаржуване рішення про застосування штрафних санкцій № від 17.12.2014 підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 4 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.12.2014 та в частині відмови в задоволенні позовних вимог визначення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 7693,95 грн., в тому числі: за основним платежем - 5129,29 грн. та за штрафними фінансовими санкціями - 2564,66 грн. визначеному в податковому повідомленні-рішенні № від 17.12.2014 року та прийняттям в цій частині постанови про задоволення вказаних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "25" березня 2015 р. скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомленя-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області № від 17.12.2014 р. в частині визначення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 7693,95 грн., в тому числі: за основним платежем - 5129,29 грн. та за штрафними фінансовими санкціями - 2564,66 грн. та щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.12.2014 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленя-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області № від 17.12.2014 р. в частині визначення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 7693,95 грн., в тому числі: за основним платежем - 5129,29 грн. та за штрафними фінансовими санкціями - 2564,66 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.12.2014 р. в повному обсязі.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Т.В. Іваненко

судді: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "25" вересня 2015 р.

З оригіналом згідно: суддя ________________________________ Т.В. Іваненко

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 АДРЕСА_1, 33000

3- відповідачу/відповідачам: Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області вул. Відінська,8, м.Рівне, 33023

4- ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 - ,