Справа № 2а-0370/3796/11
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 р. Справа № 68142/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Львові апеляційну скаргу Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецбанкмеблі» до Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

29.12.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецбанкмеблі» звернулося в суд з адміністративним позовом до Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції, в якому просило визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № НОМЕР_1 від 14.11.2011 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що підставою для встановлення порушення позивачем п.1.4 ст.1, п.п.7.2.6. п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4., п.7.5. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" слугували висновки Ківерцівської МДПІ, зафіксовані в акті перевірки № 670/2301/35055341 від 27 жовтня 2011 року, про нікчемність правочину між ПП «Сервіс Доріг» та ТзОВ «Спецбанкмеблі». Такий висновок позивач вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки як ПП «Сервіс Доріг» як і ТзОВ «Спецбанкмеблі» належним чином виконали свої зобов'язання визначені договором про надання послуг №101/10 від 01.07.2010р., що підтверджується відповідними первинними бухгалтерськими документами. Крім того, ТзОВ «Спецбанкмеблі» для отримання податкового кредиту виконано усі передбачені Законом України «Про податок на додану вартість» умови, що дають право на отримання податкового кредиту, а сума, яка була включена позивачем до складу податкового кредиту, підтверджена належним чином оформленими податковими накладними та первинними бухгалтерськими документами, що засвідчують факт придбання товарів та підтверджують правомірність формування податкового кредиту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2012 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції № НОМЕР_1 від 14.11.2011 року.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем не спростовано достовірності відомостей первинних та розрахункових документів, поданих платником податків на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій за спірним правочином, та не доведений факт порушення позивачем п.1.4 ст.1, п.п.7.2.6. п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4., п.7.5. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Ківерцівська міжрайонна державна податкова інспекція подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану постанову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Ківерцівською міжрайонною державною податковою інспекцією проведено невиїзну документальну перевірку ТзОВ «Спецбанкмеблі», з питань правомірності формування податкових зобовязань та податкового кредиту при взаєморозрахунках з ПП «Сервіс-Доріг» за результатами якої складений акт № 670/2301/35055341 від 27 жовтня 2011 року(а.с.7-24).

З акту перевірки № 670/2301/35055341 від 27 жовтня 2011 року слідує, що в основу даного акту покладені висновки акту № 575/23-2/34259967 від 6 квітня 2011 року складеного ДПІ у Франківському районі міста Львова за результатами перевірки приватного підприємства «Сервіс Доріг»(а.с.182-201).

Ківерцівською міжрайонною державною податковою інспекцією в акті перевірки встановлено, що за період з 01.07.2010 року по 31.08.2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецбанкмеблі» здійснювало господарські операції по придбанню у приватного підприємства «Сервіс Доріг» послуг та товарно-матеріальних цінностей. Згідно акту ДПІ у Франківському районі міста Львова № 575/23-2/34259967 від 6 квітня 2011 року з питань правомірності нарахування податку на додану вартість за період з 01.01.2010р. по 31.12.2010р. встановлено порушення приватним підприємством «Сервіс Доріг» ч.5 ст.203, ч.1 та ч.2 ст.215 та ст. 216 ЦК України в частині недодержання ПП «Сервіс Доріг» вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Перевіркою встановлено відсутність у ПП «Сервіс-Доріг» обєктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг) за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року, що призвело до завищення ПП «Сервіс Доріг» податкових зобовязань за період з 01 01.2010 року по 31.12.2010 року на загальну суму 5 030 596 грн. та завищення податкового кредиту за період з 01.01.2010р. по 31.12.2010 р. на загальну суму 4 820 039 грн.

Відповідачем в акті перевірки № 670/2301/35055341 від 27 жовтня 2011 року зроблений висновок про те, що в результаті порушення контрагентами своїх податкових зобов'язань, принципів господарювання та цивільного законодавства угоди, укладені з постачальниками на реалізацію товарів приватному підприємству «Сервіс Доріг», та в свою чергу угоди укладені ПП «Сервіс Доріг» на подальшу реалізацію таких товарів (робіт, послуг) мають протиправний характер та спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, суперечать інтересам держави і суспільства, а отже згідно із частиною 2 статті 228 ЦК України є нікчемними. Крім цього, в акті перевірки зафіксовано, що оскільки, правочини між ТОВ "Спецбанкмеблі" та ПП „Сервіс Доріг" визнані нікчемними та відповідно не створюють юридичних наслідків, ТзОВ "Спецбанкмеблі" в порушення п. 1.4 ст. 1. п.п. 7.2.6. п. 7.2. п.п. 7.4.1 п. 7.4. п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" завищено податковий кредит на суму 228401 грн. в тому числі за липень 2010 року на 15438 грн. та серпень 2010 року на 212 963 грн.

На підставі вказаного акту перевірки Ківерцівською МДПІ винесене податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 14 листопада 2011 року, яким за порушення п.1.4 ст.1, п.п.7.2.6. п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4., п.7.5. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" Товариству з обмеженою відповідальністю «Спецбанкмпеблі» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в загальному розмірі 342601, 50 грн., з яких за основним платежем збільшено грошове зобовязання на суму 228401 грн. та застосовані штрафні санкції в розмірі 114200, 50 грн.(а.с.25).

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до ст. 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із п. 1.7. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Відповідно до пп. 7.2.3. п. 7.2. ст. 7 цього Закону, податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Відповідно до пп. 7.4.1., пп. 7.4.4., пп. 7.4.5. п.7.4 ст.7 цього ж Закону, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді, у звязку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, при цьому такі суми повинні бути підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами, визначеними цим Законом).

Згідно із підп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: 1) або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; 2) або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У розумінні пункту 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994р. №334 з наступними змінами та доповненнями, господарська діяльність будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до пп. 7.4.4. та пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» існує два випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті ПДВ до податкового кредиту, а саме: придбання товарів (послуг), які не призначені для їх використання в господарській діяльності платника податку, та відсутність податкової накладної. При цьому, Закон України «Про податок на додану вартість»не передбачає обов'язку або права одного платника податків контролювати господарські операції чи показники податкової звітності іншого платника податків.

З матеріалів справи слідує, що між приватним підприємством „Сервіс Доріг" виконавець, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецбанкмеблі" замовник, укладений договір про надання послуг № 101/10 від 1 липня 2010 року за умовами якого, виконавець зобовязується надати, а замовник зобовязується оплатити та прийняти послуги в асортименті та за ціною, що вказуються в актах виконаних робіт.

Факт реального здійснення господарських операцій позивач довів долученими до матеріалів справи письмовими доказами, а саме: договір про надання послуг № 101/10 від 01.07.2010 року; податковими накладними № НОМЕР_2 від 01.07.2010 року; № НОМЕР_3 від 09.07.2010 року; № НОМЕР_4 від 16.07.2010 року; № НОМЕР_5 від 16.07.2010 року; № НОМЕР_6 від 20.07.2010 року; № НОМЕР_7 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_8 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_9 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_10 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_11 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_12 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_13 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_14 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_15 від 28.07.2010 року; № НОМЕР_16 від 02.08.2010 року; № НОМЕР_17 від 06.08.2010 року; № НОМЕР_18 від 06.08.2010 року; № НОМЕР_19 від 09.08.2010 року; № НОМЕР_20 від 09.08.2010 року; № НОМЕР_21 від 09.08.2010 року; № НОМЕР_22 від 09.08.2010 року; № НОМЕР_23 від 16.08.2010 року; № НОМЕР_24 від 20.08.2010 року; № НОМЕР_25; № НОМЕР_26 від 25.08.2010 року; № НОМЕР_27 від 25.08.2010 року; № НОМЕР_28 від 30.08.2010 року; № НОМЕР_29 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_30 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_31 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_32 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_33 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_34 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_35 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_36 від 31.08.2010 року; № НОМЕР_37 від 31.08.2010 року; актами приймання-передачі виконаних робіт № 7-01002 від 01.07.2010 року, № 7-09004 від 09.07.2010 року, № 7-16002 від 16.07.2010 року, № 7-16003 від 16.07.2010 року, № 7-20005 від 20.07.2010 року, № 7-28010 від 28.07.2010 року, № 7-28003 від 28.07.2010 року, № 7-28004 від 28.07.2010 року, № 7-28005 від 28.07.2010 року, № 7-28006 від 28.07.2010 року, № 7-28007 від 28.07.2010 року, № 7-28008 від 28.07.2010 року, № 7-28009 від 28.07.2010 року, № 7-28002 від 28.07.2010 року, № 8-2001 від 02.08.2010 року, № 8-6002 від 06.08.2010 року, №8-9001 від 09.08.2010 року, № 8-9002 від 09.08.2010 року, № 8-9003 від 09.08.2010 року, № 8-9004 від 09.08.2010 року, № 8-16001 від 16.08.2010 року, № 8-20001 від 20.08.2010 року, № 8-25002 від 25.08.2010 року, № 8-30001 від 30.08.2010 року, № 8-31008 від 31.08.2010 року, № 8-31007 від 31.08.2010, № 8-31006 від 31.08.2010 року, № 8-31005 від 31.08.2010 року, № 8-31004 від 31.08.2010 року, № 8-31003 від 31.08.2010 року, № 8-31002 від 31.08.2010 року, № 8-31001 від 31.08.2010 року; видаткові накладні № РН-8-06005 від 06.08.2010 року, № РН-8-25006 від 25.08.2010 року, № РН-8-26003 від 26.08.2010 року, № РН-8-31031 від 31.08.2010 року; платіжні доручення № 25 від 30.08.2010 року, № 112 від 24.09.2010 року, № 111 від 24.09.2010 року, № 92 від 20.09.2010 року, № 560 від 13.08.2010 року, № 620 від 02.09.2010 року, № 86 від 17.09.2010 року, № 110 від 24.09.2010 року, № 109 від 24.09.2010 року, № 91 від 20.09.2010 року, № 52 від 01.09.2010 року, № 76 від 15.09.2010 року, № 25 від 30.08.2010 року(а.с.26-99, 114-125).

Наведеними документами, які, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підтверджується фактичне отримання позивачем товарів від контрагента ПП «Сервіс Доріг».

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даним контрагентом.

На момент здійснення господарських операцій з позивачем ПП «Сервіс Доріг» було зареєстроване у встановленому порядку, не виключене з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби та було зареєстровано платником податків на додану вартість.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на акт перевірки ДПІ у Франківському районі м. Львова № 575/23-2/34259967 від 06.04.2011 року про результати невиїзної документальної перевірки контрагента ПП «Сервіс Доріг», як на доказ порушення податкового законодавства вказаними контрагентом і яким встановлено факт нереальності здійснення господарських операцій, виходячи з наступних підстав.

Платник податків (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування валових витрат, не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом-постачальником товару (робіт, послуг), який зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та перебуває на обліку в податковому органі, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на валові витрати за порушення таким контрагентом правил ведення фінансово-господарської діяльності та податкової дисципліни. У разі, коли вказаний контрагент чи його контрагенти допустили такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо них, адже законами іншого не передбачено.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального придбання ТзОВ «Спецбанкмеблі» у ПП «Сервіс Доріг» товарів, які використовувались позивачем в господарській діяльності, пдтверджено здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства, тому у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунку з цим контрагентом за період, що перевірявся.

Щодо тверджень податкового органу про нікчемність договору, укладеного між ТзОВ «Спецбанкмеблі» та ПП «Сервіс Доріг», колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.

Загальні вимоги чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, у разі порушення яких настають правові наслідки, передбачені параграфом 2 глави 16 Кодексу.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення угоди між позивачем та ПП «Сервіс Доріг», з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження безтоварності здійснених позивачем господарських операцій. Висновок відповідача про безтоварність господарських операцій носить характер припущення, яке не підтверджено належними доказами.

Доводи відповідача про відсутність у спірного постачальника власних офісних, виробничих приміщень, земельних ділянок, трудових ресурсів, транспортних засобів, працівників самі по собі не є доказом безтоварності господарських операцій за участю цього постачальника; ці доводи є оцінкою контрагента, за дії та поведінку якого позивач не може нести відповідальність. Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що реальність господарських операцій, вчинених між позивачем та контрагентом підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які стали підставою для формування показників сум податкового кредиту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2012 року у справі № 2а/0370/3796/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України напротязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

ОСОБА_2