Справа № 2а-3520/10/2570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року м. Київ К/9991/1610/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Кохан О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Прилуцької об'єднаної державної податкової інспекції Чернігівської області

на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року

у справі № 2а-3520/10/2570

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Будмаш»

до Прилуцької об'єднаної державної податкової інспекції Чернігівської області

про визнання недійсними податкового повідомлення-рішення та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А :

Відкрите акціонерне товариство «Будмаш» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Прилуцької об'єднаної державної податкової інспекції Чернігівської області (далі - відповідач) про визнання недійсними та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 листопада 2009 року № 000742300/0/2074 та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 25 листопада 2009 року № /2077, № /2078 (в редакції уточнення позовних вимог від 02 вересня 2010 року за вих. № юр-59/718).

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року позов був задоволений повністю. Визнано недійсним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25 листопада 2009 року № 000742300/0/2074. Визнано недійсними та скасовано рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 25 листопада 2009 року № /2077, № /2078.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі Прилуцька ОДПІ Чернігівської області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року і ухвалити нове судове рішення, яким й задоволенні позовних вимог відмовити.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Прилуцька ОДПІ Чернігівської області провела планову виїзну перевірку ВАТ «Будмаш» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої був складений акт № 1396/23-00240307 від 12 листопада 2009 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені, зокрема: вимоги пункту 1.23 статті 1, пункту 3.1 статті 3, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого зменшено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2 квартал 2009 року на суму 54753,28 грн. та донараховано податок на прибуток у сумі 188045,31 грн., у тому числі: за 1 квартал 2008 року - 143465,20 грн., за 2 квартал 2008 року - 10824,07 грн., за 3 квартал 2008 року - 9590,16 грн., за 4 квартал 2008 року - 11315,66 грн., за 1 квартал 2009 року - 13390,22 грн.; вимоги статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті», в результаті чого нарахована пеня за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності; вимоги пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 1 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами».

25 листопада 2009 року Прилуцька ОДПІ Чернігівської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення №/0/2074, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ВАТ «Будмаш» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на прибуток у розмірі 278258,36 грн., у тому числі: 188045,31 грн. - за основним платежем, 90213,05,00грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

25 листопада 2009 року Прилуцька ОДПІ Чернігівської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла рішення № /2078, яким відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» застосувала до ВАТ «Будмаш» штрафні (фінансові) санкції у сумі 105811,15 грн.

25 листопада 2009 року Прилуцька ОДПІ Чернігівської області на підставі вказаного акту перевірки прийняла рішення № /2077, яким відповідно до статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», підпункту 2.7 пункту 2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 лютого 2000 року, застосувала до ВАТ «Будмаш» штрафні (фінансові) санкції у сумі 340,00 грн.

Податкове повідомлення-рішення оскаржувалося позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарги були залишені без задоволення, а податковим органом були прийняті податкове повідомлення-рішення №/1/83 від 30 січня 2010 року, №/2/678 від 13 квітня 2010 року, №/3/1156 на аналогічні суми податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що: вартість об'єкта незавершеного будівництва, профінансованого за рахунок вкладу інвестора згідно контракту про сумісну інвестиційну діяльність № ІХ-10/09/03 від 10 вересня 2003 року, не включається до складу валового доходу у відповідності до підпункту 4.2.5 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а також не відповідає визначенню «безоплатного» у розумінні положень пункту 1.23 статті 1 цього Закону; податковаим органом не було надано належних та допустимих доказів використання позивачем об'єкта незавершеного будівництва для власних потреб, а також для потреб по контракту про сумісну діяльність протягом звітного періоду; за договором фінансового лізингу б/н від 27 серпня 2002 року, укладеного між ВАТ «Будмаш» та Компанією «Apostrans Trading Limited», позивачем була відшкодована частина вартості обладнання (об'єкту лізингу) та перерахована на користь Компанії Apostrans Trading Limited» у сумі 9552,50 Євро, що спростовує доводи податкового органу про безоплатність таких послуг; вимоги статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» не поширюються на платежі, здійснені в рамках договору фінансового лізингу, оскільки вказані суми відшкодовують частину вартості предмета лізингу; операція з повернення внеску відповідно до додатку № 3 від 31 березня 2008 року до контракту про сумісну діяльність № ІІ-16/02/04 регулюється положеннями Закону України «Про режим іноземного інвестування», а не Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті»; органи державної податкової служби наділені повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», з урахуванням того, що у позивача відсутні валютні цінності та майно за межами України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для визначенян позивачу податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток слугував висновок податкового органу про невключення прозивачем до складу валового доходу вартості об'єкта незавершеного будівництва в сумі 533700,00 грн. та несплачених лізингових платежів в сумі 273234,52 грн., які визначені як «безоплатно надані платнику податку у звітному періоді товари (роботи, послуги)».

За визначенням, наведеним у пункті 1.23 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), безоплатно надані товари (роботи, послуги) - це: товари, що надаються платником податку згідно з договорами дарування, іншими договорами, які не передбачають грошової або іншої компенсації вартості таких матеріальних цінностей і нематеріальних активів чи їх повернення, або без укладення таких угод; роботи та послуги, які надаються платником податку без вимоги про компенсацію їх вартості; товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею в її виробничому або господарському обороті

Як встановлено судами попередніх інстанцій, сума 533700,00 грн. - це вартість об'єкта незавершеного будівництва, профінансованого за рахунок вкладу інвестора згідно контракту про сумісну інвестиційну діяльність № ІХ-10/09/03 від 10 вересня 2003 року, укладеного між ВАТ «Будмаш» (підприємством) та Компанією «Apostrans Trading Limited» (інвестором), відповідно до умов якого: інвестор вносить вклад в сумісну діяльність, набуваючи в обмін своє право на участь у прибутках від цієї сумісної діяльності відповідно до умов та положень цього договору (пункт 1.2 статті 1 контракту); вклад інвестора у вигляді грошових коштів складає суму 100000,00 доларів США, загальна оцінка вкладів сторін складає 111111,00 доларів США (т.2 арк. справи 243-250).

Підпунктом 4.2.5 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не включаються до складу валового доходу суми коштів або вартість майна, що надходять платнику податку у вигляді прямих інвестицій або реінвестицій у корпоративні права, емітовані таким платником податку, в тому числі грошові або майнові внески, згідно з договорами про спільну діяльність на території України без створення юридичної особи.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що вартість об'єкта незавершеного будівництва, профінансованого за рахунок вкладу інвестора згідно контракту про сумісну інвестиційну діяльність № ІХ-10/09/03 від 10 вересня 2003 року, не включається до складу валового доходу у відповідності до підпункту 4.2.5 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а також не відповідає визначенню «безоплатного» у розумінні положень пункту 1.23 статті 1 цього Закону.

Твердження податкового органу про використання обладнання, отриманого по договору фінансового лізингу б/н від 27 серпня 2002 року, укладеного між ВАТ «Будмаш» (лізингоодержувачем) та Компанією «Apostrans Trading Limited» (лізингодавцем), для власних потреб, при цьому використовуючи будівлю, профінансовану за контрактом про сумісну інвестиційну діяльність № ІХ-10/09/03 від 10 вересня 2003 року, були правомірно відхилені судами попередніх інстанцій як безпідставні, з огляду на наступне.

27 серпня 2002 року між ВАТ «Будмаш» (лізингоодержувачем) та Компанією «Apostrans Trading Limited» (лізингодавцем) був укладений договір фінансового лізингу, положеннями преамбули та пункту 2.3 статті 2 якого було визначено, що обладнання передається від лізингодавцем у довгострокове користування лізингоодержувачу на умовах цього договору, для цільового використання такого обладнання, а саме: для виготовлення та виробництва металевих виробів (т.1 арк. справи 57-69).

Протягом 2002-2003 років ВАТ «Будмаш» отримало пресове обладнання, про що визначено у Додатку № 1 до цього Договору, яке вже було в користуванні. Вказане обладнання встановлене в пресовій дільниці за адресою: м. Прилуки вул. Переяславська, 59, для використання його у своїй власній господарській діяльності, що підтверджується довідкою від 01 вересня 2010 року № 61 Компанії «Apostrans Trading Limited», а саме: для виготовлення товарів з чорного металу по Контрактах № 1 від 12 лютого 2003 року та № 6 від 27 січня 2004 року.

В свою чергу, 10 вересня 2003 року між ВАТ «Будмаш» та Компанією «Apostrans Trading Limited» був укладений контракт про сумісну інвестиційну діяльність № ІХ-10/09/03. Для цілей цього контракту про сумісну інвестиційну діяльність у відповідності до договору фінансового лізингу позивач отримав частину обладнання для лінії гальванічного покриття, яке було розміщено в приміщенні, що знаходиться за адресою: м. Прилуки, вул. Індустріальна, 14.

При цьому, суди обґрунтованого виходили з того, що для використання об'єкта незавершеного будівництва необхідно було ввести його в експлуатацію, яке повинно супроводжуватися оформленням акту за формою № ОЗ-1 (акт прийняття-передачі основних засобів), затвердженою спільним наказом ГУ ДКУ та Державного комітету статистики України від 02 грудня 1997 року № 125/70 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, об'єкт незавершеного будівництва не був введений у експлуатацію. Вартість об'єкта незавершеного будівництва обліковувалась на балансі контракту про сумісну інвестиційну діяльність № ІХ-10/09/03 від 10 вересня 2003 року.

Також ,судами було встановлено, що позивачу не було надано дозвіл на реконструкцію приміщення складу під цех гальванічного покриття, що підтверджується витягом з рішення Виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 27 листопада 2007 року № 716 та листом Виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 07 грудня 2007 року (т.1 арк. справи 78-79).

У липні - серпні 2004 року для перевірки придатності обладнання та введення в експлуатацію цеху гальванічного покриття на підприємстві проводились дослідні роботи, що підтверджується довіреністю від 19 липня 2004 року, накладною № 00457 від 20 липня 2004 року про поставку продукції, вимогою про сплату несплаченої заборгованості в сумі 7000,00 грн. (т.1 арк. справи 75-77). Вказані роботи проводились на обладнанні, яке знаходилось в частині об'єкту незавершеного будівництва, яке фінансувалося ВАТ «Будмаш», а не по контракту про сумісну діяльність (будівля та контора складу). Крім цього, ВАТ «Будмаш» не могло використовувати обладнання, що знаходилося за адресою: м. Прилуки, вул. Індустріальна, 14, для виготовлення готової продукції по контракту № 1 від 12 лютого 2003 року, оскільки контракт № 1 був укладений в лютому 2003 року, а контракт про сумісну інвестиційну діяльність - 10 вересня 2003 року, що також підтверджується інформацією, викладеною в листі ВАТ «Будмаш» № 5/0-511 від 20 жовтня 2009 року (відповідь на запит Прилуцької ОДПІ Чернігівської області за вих. №5982/10/23-123 від 15 жовтня 2009 року), в якому позивачем було повідомлено податковий орган, що обладнання та МБП, яке одержувалось по цьому контракту, були передбачені для експлуатації по виробництву продукції по контракту № 1 від 12 лютого 2003 року та № 6 від 27 січня 2004 року (т.2 арк. справи 40-43).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що твердження Прилуцької ОДПІ Чернігівської області про використання позивачем у власній господарській діяльності обладнання для цинковні і отримання ВАТ «Будмаш» доходів від реалізації продукції є безпідставними, з урахуванням того, що факту отримання або користування ВАТ «Будмаш» об'єктом незавершеного будівництва в періоді, який перевірявся, у ході проведення перевірки встановлено не було.

Щодо заниження позивачем валового доходу в розмірі 273234,52 коп., що складає загальну суму заборгованості по лізинговим платежам, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено наступне.

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 292 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 1.18.2 пункту 1.18 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фінансовий лізинг (оренда) - це господарська операція фізичної або юридичної особи, яка передбачає відповідно до договору фінансового лізингу (оренди) передання орендарю майна, що підпадає під визначення основного фонду згідно із статтею 8 цього Закону, придбаного або виготовленого орендодавцем, а також усіх ризиків та винагород, пов'язаних з правом користування та володіння об'єктом лізингу.

Згідно з положеннями статті 806 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що на майно, отримане на підставі договору про фінансовий лізинг не поширюється визначення «безоплатного», оскільки таке майно передається у користування на визначений строк та за визначену плату (лізингові платежі).

У відповідності до статті 631 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, що і було зроблено сторонами по договору фінансового лізингу від 27 серпня 2002 року та викладено в статтях 1, 2 додаткової угоди № 1 до цього оговору (т.1 арк. справи 70-71).

Відповідно до абзацу 7 підпункту 1.18.2 пункту 1.18 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під терміном «строк фінансового лізингу» розуміється строк від дати передання майна лізингоотримувачу до дати набуття права власності на таке майно або здійснення останнього лізингового платежу лізингоотримувачем, залежно від того, яка подія сталася раніше.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та знайшло своє відображення у акті перевірки, строк дії договору фінансового лізингу б/н від 27 серпня 2002 року, відповідно до якого ВАТ «Будмаш» мало зобов'язання по сплаті лізингових платежів, був продовжений до 27 серпня 2010 року. Тобто, на момент проведення перевірки строк фінансового лізингу не закінчився.

Відповідно до пункт 1, абзацу 2 пункту 2 статті 16 Закону України «Про лізинг» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що лізингоодержувач за користування об'єктом лізингу вносить періодичні лізингові платежі. Лізингові платежі включають, зокрема, суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості об'єкта лізингу, що амортизується за строк, за який вноситься лізинговий платіж.

Вказані положення вказаного знайшли своє відображення у пункті 5.1 статті 5 договору фінансового лізингу б/н від 27 серпня 2002 року.

Судами попередніх інстанцій буор встановлено, що за договором фінансового лізингу б/н від 27 серпня 2002 року ВАТ «Будмаш» була відшкодована частина вартості обладнання (об'єкта лізингу) та перерахована на користь Компанії «Apostrans Trading Limited» в сумі 9552,50 Євро, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 24 червня 2008 року (т.2 арк. справи 19) із перерахуванням до бюджету податку з доходів нерезидентів, що підтверджується платіжним дорученням № 1244 від 18 червня 2008 року на суму 13066,68 грн. (т.2 арк. справи 20).

Факт того, що перерахування коштів в сумі 9552,50 Євро було здійснено на виконання умов договору фінансового лізингу № б/н від 27 серпня 2002 року, підтверджується відміткою банку на цьому договорі та на імпортній вантажній митній декларації №10204/2/041649 від 27 вересня 2002 року (т.1 арк. справи 57, 74).

Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України «Про списання вартості несплачених обсягів природного газу».

За таких обставин, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що зобов'язання по договору фінансового лізингу не є безоплатними.

Крім іншого, судами було встановлено, що попередніми перевірками з питань дотримання ВАТ «Будмаш» вимог податкового, валютного, інших законодавств протягом 2003 - 2008 років, які проводилися щорічно з 2002 по 2007 рік, не було встановлено порушень позивачем в частині правових відносин ВАТ «Будмаш» за Контрактом про сумісну діяльність від 10 вересня 2003 року № ІХ-10/09/03 щодо безоплатно наданих товарів у вигляді об'єкта незавершеного будівництва та договору фінансового лізингу б/н від 27 серпня 2002 року стосовно несплачених лізингових платежів та перетворення їх на безоплатне користування, що підтверджується відповідними актами перевірок (т.1 арк. справи 150-242).

Як вбачається з акту перевірки, підставою для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій згідно рішення № /2078 від 25 листопада 2009 року слугували висновки податкового органу про порушення товариством вимог статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті», які полягали у простроченні дебіторської заборгованості у сумі 9552,50 Євро та у сумі 12082,40 доларів США.

Відповідно до абзацу 1 статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики.

Згідно з абзацом 1 статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, сума 9552,50 Євро була перераховано позивачем на користь нерезидента виконання умов договору фінансового лізингу № б/н від 27 серпня 2002 року, що також знайшло своє відображення у пункті 3.6.2.1 акту перевірки, з огляду на що на даний вид платежу не поширюються вимоги статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки вказана сума відшкодовує частину вартості предмета лізингу.

В свою чергу, сума в розмірі 12082,40 доларів США була перерахована позивачем на користь нерезидента згідно платіжного доручення № 1 від 21 квітня 2008 року (т.1 арк. справи 81), як повернення внеску відповідно до додатка № 3 від 31 березня 2008 року (т.1 арк. справи 86) до контракту про сумісну діяльність № ІІ-16/02/04 від 16 лютого 2004 року (т.2 арк. справи 1-9). Зокрема, у пункті 1 додатку № 3 від 31 березня 2008 року було визначено, що сторонами прийняте рішення про зупинення дії контракту про сумісну діяльність № ІІ-16/02/04 від 16 лютого 2004 року достроково - з 01 квітня 2008 року (підпункти 2.1.5, 2.3.13 цього контракту) та про повернення інвестору залишкової вартості обладнання в сумі 61060,00 грн., що еквівалентно 12082,40 доларів США на момент повернення.

Так, правовідносини по вказаному контракту регулюються Законом України «Про режим іноземного інвестування», статтею 11 якого (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) гарантовано інвестору повернення своїх інвестицій в разі припинення інвестиційної діяльності.

У зв'язку з припиненням дії вказаного вище контракту він був знятий з податкового обліку як платник податку з 22 грудня 2008 року, що підтверджується довідкою Прилуцької ОДПІ Чернігівської області № 142/29-039 (т.1 арк. справи 98).

В свою чергу, у зв'язку з припиненням дії контракту про сумісну діяльність № ІІ-16/02/04 від 16 лютого 2004 року Прилуцькою ОДПІ Чернігівської області була проведена виїзна перевірка дотримання контрактом про сумісну діяльність № ІІ-16/02/04 від 16 лютого 2004 року між ВАТ «Будмаш» та Компанією «Apostrans Trading Limited» вимог податкового, валютного та іншого законодавства, результати якої оформлені довідкою від 31 жовтня 2008 року № 1076/23/534664237 (т.1 арк. справи 87-97), за висновками якої порушень встановлено не було.

Крім іншого, підтвердженням відсутності прострочених заборгованостей по зовнішньоекономічним контрактам є довідки обслуговуючих банків (копія довідки ВАТ «Кредитпромбанк» від 19 березнчя 2010 року та копії довідок Чернігівського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» від 17 березня 2010 року та від 09 серпян 2010 року (т.1 арк. справи 124, 125, т.2 арк. справи 30-31).

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про неправомірність оспорюваного рішення.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій згідно рішення № /2077 від 25 листопада 2009 року слугували висновки податкового органу про порушення товариством вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» стосовно недекларування валютних цінностей та майна, які знаходяться за межами України.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України.

За невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, яке перебуває за межами України, застосовується відповідальність, передбачена статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Разом з цим, статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) питання щодо компетентного органу, який має застосовувати санкції за порушення приписів Декрету, вирішено однозначно - повноважним органом є Національний банк України.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про неправомірність оспорюваного рішення, з урахуванням того, що відсутність у позивача за межами України валютних цінностей та майна підтверджується відповідними довідками (т.2 арк. справи 122-125).

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Прилуцької ОДПІ Чернігівської області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Прилуцької об'єднаної державної податкової інспекції Чернігівської області залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна