Справа № 8346/11/2070
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2011-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2011 р. № 2а- 8346/11/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіної Ю.В.

при секретарі судового засідання Дрижанові О.С.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за адміністративним позовом

ФОП ОСОБА_2
до Державної податкової інспекції у Фрунзенському районі м.Харкова
провизнання незаконними дій та скасування рішення

встановив:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним адміністративним позовом у якому після уточнення позовних вимог просить суд скасувати податкові повідомлення рішення від 17.06.2011 року № 2 та № 2; визнати незаконними дії відповідача.

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі, просив суд позовні вимоги задовольнити, пославшись на те, що позивач має усі первинні документи на підтвердження реальності угод, укладених з ТОВ «Консаж»та ТОВ «Укрспестройтранс»у звязку з чим висновки податкового органу про неправомірність формування податкових зобовязань з податку з доходів фізичних осіб та відповідно податкового кредиту є необґрунтованими.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, заслухавши думку представника позивач про можливість подальшого розгляду справи, суд керуючись приписами ст..ст.35,128 КАС України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника податкового органу.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи документи суд встановив наступні обставини.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації набула статусу субєкта господарювання, внесена до ЄДРПОУ з реєстраційним номером 5.

У період з 20.04 по 27.05.2011 року фахівцями відповідача проведено виїзну планову перевірку позивачки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2009 року по 31.12.2010 року. За результатами перевірки складено акт від 03.06.2011 року № 2085/17-211/НОМЕР_1, яким встановлено порушення позивачем вимог ст..ст. 3, 4, п.п.7.4.1, п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість у період, що ревізувався на суму 18439,00 грн.; недійсність податкового кредиту за листопад 2010 року у розмірі 4948,00 грн.; п.1 ст.203, ст..215, п.1 ст.216, ст..228 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент укладення правочинів, які не спрямовані на настання правових наслідків , що обумовлені ними по правочинах , здійснених від імені ТОВ «Консаж»; нікчемність угод по реалізації товару з вказаним контрагентом у листопаді 2010 року у розмірі 24740,67 грн., внаслідок чого занижено податкове зобовязання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 3711,09 грн.

Порушення встановлені актом перевірки стали підставою для винесення податкових повідомлень-рішень від 17.06.2011 року № 2, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб на суму 3711,09 грн. та податкове повідомлення-рішення № 2, яким позивачу збільшено суму грошового забезпечення з податку на додану вартість у розмірі 23387, 00 грн. та нараховані штрафні санкції у розмірі 5846,75 грн.

Перевіряючи оскаржувані рішення на відповідність приписам ч.3. ст..2 КАС України суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Укрспецстройтранс»укладено договори купівлі-продажу від 01.06.2010 року, згідно якого позивач придбавала будівельні та технічні матеріали (п.1.1. договору) а.с.26-27 та від 15.07.2010 року № 07/15.

Передача товару здійснена відповідно до п.5.1 договорів на підставі видаткових накладних, коії яких наявні у матеріалах справи (а.с.29,31,33,35,49)

На виконання вказаних договір позивачці виписані податкові накладні: від 03.06.2010 року № 430627 на загальну суму 36 тис. грн.., в т.ч. ПДВ 7200 грн., від 01.06.2010 року № 410649 на загальну суму 16140 грн., в т.ч. ПДВ 3228 грн; від 04.06.2010 року № 440673 на загальну суму 6706 грн., в т.ч. ПДВ 1341,20 грн.; від 28.06.2010 року на загальну суму 1330 грн., в т.ч. ПДВ 266 грн., від 15.07.2010 року № 150707 на загальну суму 32020,00 грн., в т.ч. ПДВ 6404 грн., - на підставі яких позивачкою сформовано податковий кредит за червень-липень 2010 року у розмірі 18439,00 грн.

Із дослідженого акту перевірки вбачається, що підставою встановлення порушень діючого на момент виникнення спірних правовідносин податкового законодавства з вказаним контрагентом стало те, що внаслідок перевірки достовірності відображення показників у поданих деклараціях з податку на додану вартість за період з 01.07.2009 року по 31.12.2010 року встановлено завищення податкового кредиту у червні-липні 2010 року на загальну суму ПДВ -18439,00 грн. Згідно «інформаційно-аналітичної системи автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів»встановлено, що ТОВ «Укрспецстройтранс»відобразив вказану суму ПДВ у складі податкового зобовязання, проте вказана податкова декларація має стан «до відома-недійсна»у звязку з тим, що підприємство має стан «місцезнаходження не встановлене». Враховуючи викладене вище податковим органом зроблено висновок про те, що вказані операції не містять у своїй суті розумних економічних наслідків, а тому позивачкою безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 18439,00 грн.

З цього приводу суд зазначає, що вказаний Примірний порядок є документом для внутрішнього використання органами ДПС і не може носити обовязкового характеру у звязку з відсутністю його реєстрації у встановленому порядку. Крім того, встановлений ним порядок співставлення показників у податковій звітності учасників господарських операцій, який відповідачем був застосовний виключно з використанням даних АРМів та Інформаційних систем АІС «Бест-Звіт», системи автоматизованого співставлення податкових, не відповідає приписам законів України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», «Про податок на додану вартість»та іншим законам з питань оподаткування, в яких встановлені порядок формування бази оподаткування, розрахунку податкових зобовязань та податкового кредиту, перелік документів, що мають підтверджувати показники податкової звітності.

Порядок визначення податкового зобовязання по податку на додану вартість, в т.ч. формування податкового кредиту, врегульований ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», де наведені визначення дати виникнення у платника податку права на податковий кредит та обовязкового для цього документу податкової накладної. Вказана норма не ставить право на формування податкового кредиту від того, як ці операції відображені в податковій звітності контрагента господарюючого субєкта, оскільки відповідно положенням ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, а в ст. 61 встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Суд також зауважує, що чинним законодавством України на учасників цивільно-правових відносин, які є платниками податків, не покладено обов'язку та не визначено право перевірки відповідності законодавству статусу контрагентів, в т.ч. перебування за місцезнаходженням, та дотримання ними вимог податкового законодавства. Кожен платник податку несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Статтею 198 ПК України не встановлено обмежень по включенню до складу податкового кредиту сум ПДВ по товарах, послугах отриманих від продавця, в разі порушення ним умов податкового законодавства, за умови, що такий продавець зареєстрований платником податку на додану вартість, за наявності належним чином оформлених податкових накладних, та за наявності фактичного здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг).

В судове засідання доказів виключення ТОВ Укрспецстройтранс з реєстру платників податку на додану вартість та оприлюднення на web-сайті Державної податкової адміністрації України даних про анульовані його свідоцтва платника податку на додану вартість на момент укладення договорів та видачі податкових накладних суду не надано та судом при виконанні вимог ст. 11 КАС України не виявлено.

Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Консаж»укладено договір купівлі-продажу від 01.11.2010 року № 01/11-2, згідно якого придбано електрообладнання (п.1.1 договору)-а.с.39-40

Із дослідженого акту перевірки вбачається, що підставою встановлення порушень діючого на момент виникнення спірних правовідносин податкового законодавства по взаємовідносинам з вказаним контрагентом стало те, що за результатами позапланової перевірки ТОВ «Консаж», проведеної ДПІ у Київському районі м.Харкова, встановлено, що операції з продажу товару на адресу позивачки у 4 кварталі 2010 року мали не товарний характер, оскільки під час проведення перевірки не надано ТТН. Крім того згідно результатів перевірки встановлено, що товар, придбаний у ТОВ «Консаж»позивачем не було реалізовано, на залишках він не значиться і віднесений лише до складу валових витрат. Враховуючи викладене вище податковим органом зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 не мала правових підстав для формування валових витрат та валових доходів за операціями з вказаним підприємством та відповідно відносити до складу податкового кредиту суми ПДВ, сплачені за вказаний товар.

Відповідно до ч.3 ст. ст.13 Декрету КМУ "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.1992 року до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств". Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 року до валових витрат належить сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Пунктом 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 року передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва.

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 цієї ж статті Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (абзац 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 цієї ж статті).

В силу вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 цієї ж статті Закону якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Отже, з огляду на наведені законодавчі приписи підставою для зменшення платником об'єкта оподаткування (податкових зобов'язань) з податку на прибуток на суму вартості наданих послуг, а з податку на додану вартість - на суму цього податку, нараховану на вартість отриманих послуг, є факт реального надання послуг та безпосередній зв'язок витрат на оплату цих послуг з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних (послуг) або ж призначення остауд зауважує, що згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, недійсним згідно приписів аб. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України визначається правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Згідно із ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Суд зазначає, що підставою недійсності правочину, згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, згідно із якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання вказаного договору позивачці виписані податкова накладна від 01.11.2010 року № 110102 на загальну суму 27740,67 грн. , в т.ч. ПДВ 4948,13 грн., передача товару здійснена на підставі видаткової накладної від 01.11.2010 року № 110102.

Щодо розрахунків за зазначеним договором, то суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України Про обіг векселів в Україні умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Із дослідженого в судовому засіданні додаткової угоди № 1 від 15.12.2010 року встановлено, що оплата товару можлива за допомогою векселя. Вказаний вище вексель переданий позивачем контрагенту згідно акту прийома-передачі векселя, у якому визначено дату погашення векселя 15.12.2013 року (а.с.42), що є оплатою витрат за придбані ТМЦ і припиняє зобовязання за продавця договорами.

Відповідно до частини 1 ст. 38 Уніфікованого Закону про переказні та прості векселі, запровадженого Конвенцією від 07.06.1930, яка набрала чинності для України з 06.01.2000, держатель переказного векселя зі строком платежу на визначений день або у визначений строк від дати складання чи від пред'явлення повинен пред'явити вексель для платежу або в день, в який він підлягає оплаті, або в один із двох наступних робочих днів. Це положення так само, як, зокрема і положення щодо індосаменту застосовуються і до простих векселів, що передбачено ст. 77 зазначеного Закону. З огляду на положення цього Закону щодо індосаменту (статті 11-20) держателем векселя може бути не тільки особа, якій чи сплатити наказу якої видано вексель, а й інша особа, до якої права, що випливають з векселя, перейшли за індосаментом.

А відтак висновок контролюючого органу про заниження позивачем в податковому обліку за період, що ревізувався валового доходу та завищення відповідно валових витрат є необгрунтованим, оскільки обовязок по збільшенню валового доходу на суму непогашеної заборгованості за виданими векселями виникне у позивача в податковому періоді, на який припадає оплата векселів.

Подальша реалізація товарів придбаних позивачкою у вказаних вище контрагентів підтверджується відповідними договорами, видатковими та податковими накладними (а.с.65-82).

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що угоди, укладені між позивачем та означеними вище підприємствами мали реальний характер, а висновки податкової інспекції про невідповідність правочинів ч.1 ст.203 ЦК України є помилковими, а витрати відповідача, понесені за вказаними вище договором є обєктивно необхідними для організації процесу здійснення господарської діяльності з оптової торгівлі будівельними матеріалами.

Враховуючи викладене вище, суд вважає висновок податкового органу про те, що операції з контрагентами не містять у своїй суті розумних економічних наслідків є необґрунтованими та відповідно вважає неправомірним винесені за результати перевірки податкові повідомлення рішення.

Відповідно до ст. 11, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки в судовому засіданні представником відповідача не доведено правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд вважає адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст.94 КАС України

Керуючись ст.ст. 160, 167,185 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ФОП ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Фрунзенському районі м.Харкова про визнання незаконними дій та скасування рішення задовольнити у повному обсязі.

Визнати незаконними дії відповідача по складанню податкових повідомлень рішень та скасувати податкові повідомлення рішення від 17.06.2011 року №2 та № 2

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

У повному обсязі постанова виготовлена та підписана 26.09.2011 року

Суддя Зоркіна Ю.В.