Справа № 162/244/14-а
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 р. Справа № 876/4009/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Заверухи О.Б.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області на постанову Любешівського районного суду Волинської області від 21 березня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області про визнання дій неправомірними та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

07.03.2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області, в якому просив визнати дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Левковця М.В. по винесенню постанови серії ВП №28725800 від 28 лютого 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві протиправними; скасувати вказану постанову; постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду Головним управлінням юстиції у Волинській області питання про притягнення до відповідальності Левковця М.В. шляхом звільнення його із займаної посади; постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду Головним управлінням юстиції у Волинській області питання про притягнення до відповідальності начальника ВДВС Любешівського РУЮ Гречко Л.П. шляхом звільнення її із займаної посади.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 лютого 2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Левковцем М.В. винесено постанову, згідно якої позивачу повернуто без виконання виконавчий лист Любешівського районного суду № 2-а-3626/11 від 29 серпня 2011 року. Вважає такі дії неправомірними, оскільки відсутність бюджетних призначень (фінансового призначення) у боржника не є належною мотивацію.

Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 21 березня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Левковця М.В. по винесенню постанови серії ВП № 28725800 від 28.02.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Скасовано постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Левковця М.В. серії ВП № 28725800 від 28.02.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що матеріалами справи підтверджується невжиття державним виконавцем належних заходів для забезпечення примусового виконання судового рішення.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Відділ державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання представників осіб, що беруть участь у справі, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року № 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, виконавчим листом № 2-а-3261/11, виданим Любешівським районним судом Волинської області 29 серпня 2011 року, УПФ в Любешівському районі зобов'язано провести нарахування та виплату ОСОБА_1, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, передбаченого ч.1 та ч.2 ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 24 червня 2011 року по 22 липня 2011 року включно з врахуванням ст.53 Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік", ст.22 Закону України "Про Державний бюджет на 2011 рік" та виплачених сум, та як особі, яка віднесена до категорії 3 додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, передбаченої ч.2 ст.51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за аналогічний період із врахуванням ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхувння" та виплачених сум.

Виконавчий лист перебував на виконанні у ВДВС Любешівського РУЮ Волинської області.

28 лютого 2014 року головним державним виконавцем ВДВС Любешівського РУЮ винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки через відсутність фінансового ресурсу УПФ Любешівського району не має можливості провести виплату нарахованих по виконавчому листу коштів(а.с.3).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність дій відповідача та протиправність винесеної відповідачем постанови.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 1 Закону N 606-XIV визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права та обов'язки державних виконавців встановлені статтею 5 цього Закону, відповідно до якої державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частинами 1, 3 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 47 цього Закону визначено підстави за яких виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, може бути повернуто стягувачу, зокрема, у разі: відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем, відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1); наявності встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9 ч. 1).

Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт (ч. 2 ст. 47 Закону N 606-XIV).

З матеріалів справи слідує, що державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови, керувався положеннями п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону N 606-XIV. Проте, виконавчий документ, за яким здійснювалося виконання, носить зобов'язальний характер (вчинення безпосередньо боржником дій щодо перерахунку допомоги), а не їх стягнення. Крім того, для повернення виконавчого листа з цієї підстави, державний виконавець мав встановити, що безпосередньо у законі встановлена заборона, щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника у виконавчому провадженні, і у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також, що в законі наявна заборона щодо проведення інших виконавчих дій стосовно цього боржника, що виключає можливість виконання виконавчого листа. Про наявність обставини, зазначених у пункті 9 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний скласти акт, що передбачено частиною 2 статті 47 зазначеного Закону. Однак, відповідачем доказів складення такого акта не надано, хоча у цій категорії справ, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, обов'язок доказування правомірності своїх дій та рішень покладається на суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, суд звертає увагу, що статтею 75 Закону N 606-XIV визначено спеціальний порядок виконання рішень, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії.

Так, ч. 1 цієї статті визначено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

Відповідно до ч.ч. 2 цієї статті у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин, державний виконавець накладає на боржника штраф, відповідно до статті 89 цього Закону, і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення, повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником.

Постановою про повернення виконавчого документа підтверджується, що боржником на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження проведено нарахування підвищення до пенсії відповідно до виконавчого документа та надано відповідний лист(а.с. 3). Однак, матеріали справи такого листа не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За таких обставин, з урахуванням наведених вище нормативних положень, державний виконавець не мав правових підстав для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону N 606-XIV, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії відповідача є протиправними. У разі фактичного виконання судового рішення, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону N 606-XIV.

Разом з тим, з 01.01.2013 р. набрав чинності Закон України від 05.06.2012 р. № 4901-VІ "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", частиною першою статті 3 якого встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти (в тому числі державний орган), які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Зважаючи на обов'язок саме державної виконавчої служби здійснити виконання виконавчого листа, виданого до ухвалення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на норми вищезазначеного закону як на підставу для повернення виконавчого листа стягувачу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Левковця М.В. по винесенню постанови серії ВП № 28725800 від 28.02.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві є протиправними, а вказана вище постанова винесена неправомірно.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області залишити без задоволення, а постанову Любешівського районного суду Волинської області від 21 березня 2014 року у справі № 162/244/14-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України напротязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін