Справа № 804/9293/14
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ К/800/21314/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Сіроша М.В.

Юрченко В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року та постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2014 року по справі № 804/9293/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Семко» до Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Семко» звернулось до суду з позовною заявою до Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 20.06.2014 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 287485,50 гривень та № від 20.06.2014 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 209197,50 гривень.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року у даній справі позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення № від 20.06.2014 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 287485,50 гривень та № від 20.06.2014 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у сумі 209197,50 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального права та без належного врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Криворізькою центральною об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області проведена планова виїзна документальна перевірка ТОВ «Семко» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 15.01.2013 року по 31.12.2013 року відповідно до затвердженого плану перевірки. За результатами перевірки встановлено порушення положень п. 138.1, п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України, у результаті чого за 2013 рік занижено податок на прибуток у сумі 167358,00 грн., а також п.44.1 ст.44, ст.185, п. 188.1 ст. 188, ст. 189, абз. «в», «г» п.198.5, п. 198.1, п.198.3, п.198.4 ст. 198 Податкового кодексу України , ст. 1, п.2 ст. 3, ст. 4, п.6 ст. 8, п.1 та п.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відповідно до ст.55-1 Господарського кодексу України документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин між ТОВ «Сіріус опт» та ТОВ «Семко» за березень - травень 2013 року, за наслідками чого ТОВ «Семко» занижено податок на додану вартість за березень 2013 року - грудень 2013 року на суму 191657,00 гривень.

На підставі перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 20.06.2014 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 191657,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 95828,50 гривень та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на 167358,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 41839,50 гривень.

Задовольняючи позов частково, суди виходили з наступних мотивів, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 цієї статі, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5; підпунктів 138.10.5; 138.10.6 пункту 138.10, пункт 138.11, 138.12 цієї статті, пункт 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1 9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, дотримались правових позицій, що висловлені Верховним Судом України в постановах від 21 січня 2011 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 14367304) та від 27 березня 2012 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 24068062) та надали вірну оцінку обставинам реального здійснення господарських операцій.

Так, на підставі доказів, що містяться у справі: договори, акти приймання-передачі продукції, акти переробки товару, акти приймання-передачі переробленого товару, акти виконаних робіт (наданих послуг), податкові накладні, податкові декларації з ПДВ за березень 2013 року - червень 2013 року, видаткові накладні, банківські виписки, витяг з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ «Сіріус опт», довідка взаємних розрахунків станом на 02.09.2014 року позивача із ТОВ «Сіріус опт», витяг з Єдиного реєстру податкових накладних від 21.08.2014 року за № 21144605, журнал-ордер і відомість по рахунку № 36 розрахунки з покупцями та замовниками за 2013 рік, баланс за 2012 рік, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку за 1 квартал 2013 року та ін., оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій зробили юридично правильний висновок про підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Крім того, для збереження підготовлених до продажу заморожених овочів та фруктів позивачем укладено договір суборенди нежитлового приміщення № 06 від 01.03.2013 року, де зберігався до продажу зазначений товар. На підтвердження зазначеного позивачем надано виписки із банку, що підтверджують оплату по даному договору.

Передачу товару для виконання послуг з очищення та перепакування товару ТОВ «Семко» здійснювало безпосередньо на території вказаного орендованого приміщення. Безпосереднє виконання послуг з очищення та перепакування товару ТОВ «Сіріус опт» здійснювало поза межами контролю ТОВ «Семко», при цьому, як і передбачено умовами договору, завантажування та розвантажування товару для доставки та повернення товару після переробки здійснювалось безпосередньо ТОВ «Сіріус опт», яке відповідно до договору здійснювало вказану послугу за власний рахунок із використанням автозавантажувачів.

Згідно положень частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, податковим органом під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкової вигоди, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Таким чином, ухвалені по справі рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, а зазначена в касаційні скарзі позиція відповідача не знаходить свого підтвердження матеріалами справи та не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 КАС України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Криворізької центральної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області відхилити.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року та постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2014 року по справі № 804/9293/14 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку передбаченому ст. ст. 235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підпис Сірош М.В.
підпис Юрченко В.П.