Справа № 826/13545/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 жовтня 2015 року № 826/13545/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Аблова Є.В., Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доНаціонального банку України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та за час несвоєчасного проведення розрахунків, стягнення недоотриманої матеріальної допомоги
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Національного банку України, в якому просив (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26 серпня 2015 року):

- визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 04 червня 2015 року № 3034-п про звільнення з роботи позивача з роботи з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду;

- зобов'язати Національний банк України поновити позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду;

- стягнути з Національного банку України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом, який на момент подання цієї заяви становив 128883,70 грн.;

- стягнути з Національного банку України на користь позивача середній заробіток за час несвоєчасного проведення розрахунків, який на момент подання цієї заяви становив 93733,60 грн.;

- стягнути з Національного банку України на користь позивача недоотриману матеріальну допомогу в сумі 28936,16 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 липня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 27 липня 2015 року.

27 липня 2015 року судом ухвалено закінчити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 26 серпня 2015 року.

У судовому засіданні 26 серпня 2015 року позивач та його представник адміністративний позов підтримали, з огляду на обставини, викладені у позові з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог.

Представники відповідача у судовому засіданні 26 серпня 2015 року проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, з огляду на безпідставність та необґрунтованість.

У судовому засіданні 26 серпня 2015 року суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження, про що сторони не заперечували.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду Національного банку України, є незаконними, оскільки їх вчинено без належних підстав, а саме всупереч вимогам ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, ст.30 Закону України «Про державну службу», ст.ст.19, 43, 55 Конституції України.

Як зазначив позивач в позовній заяві та підтвердив в судовому засіданні, 19 березня 2015 року він отримав попередження про своє наступне звільнення з посади, яке ґрунтувалось на тому, що у зв'язку із змінами в структурі апарату Національного банку України та скороченням чисельності працівників його посада підпадала під скорочення.

Позивач вважає, що відповідно до вимог чинного трудового законодавства України, Національний банк України зобов'язаний був запропонувати йому наявні вакантні посади для переведення, чого зроблено не було.

Крім того, позивач наголошував на тому, що він неодноразово звертався до керівництва Національного банку України з заявами про переведення його на вакантні посади, а саме: заяви від 05 травня 2015 року, та від 19 травня 2015 року, які не були задоволені.

Про існування вакантних посад начальника управління моніторингу Департаменту супроводження кредитів, начальника відділу моніторингу та супроводження монетарних кредитів Департаменту супроводження кредитів, на які позивач міг бути переведений, він дізнався з листів відповідача від 23 червня 2015 року № 17-01017/43435 та від 24 червня 2015 року № 17-01017/43845.

Позивач також зауважив, що він мав переважне право на працевлаштування після скорочення за чотирма критеріями, передбаченими ст. 42 КЗпП України, а саме: більш висока кваліфікація і продуктивність праці, наявність більше двох утриманців, відсутність в його сім'ї інших працівників з самостійним заробітком та безперервний стаж роботи на протязі 17 років.

Наведені обставини були підтримані позивачем в судовому засіданні та підтверджені копіями відповідних документів наданих ним суду.

В обґрунтування заперечень на позов представники відповідача зазначили, що з метою удосконалення структури центрального апарату НБУ, було прийнято постанову правління НБУ від 24 грудня 2014 року № 841 "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України" та наказ НБУ від 25 грудня 2014 року №2747-к "Про скорочення штату працівників окремих структур підрозділів Національного банку України". Вказані нормативні акти передбачали виключення зі структури центрального апарату НБУ Генеральний департамент банківського нагляду і скорочено штат та чисельність працівників в тому числі і посаду позивача.

Національним банком України було проведено конкурси на заміщення деяких посад державних службовців в новій структурі.

05 травня 2015 року позивачем було подано заяву на участь в конкурсі на зайняття вакантної посади начальника відділу системного аналізу управління системного аналізу Департаменту фінансового моніторингу. Станом на дату подання позову рішення по результатам проведення цього конкурсу конкурсною комісією ще не було прийнято.

19 травня 2015 року позивачем була подана заява про переведення на посаду начальника управління нагляду за банками 3 та 4 груп Департаменту банківського нагляду. На цю посаду було оголошено конкурс, оголошення було розміщено на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України 28 лютого 2015 року.

Представники відповідача зазначили, що позивач не скористався такою можливістю та не подав заяви про участь в цьому конкурсі.

Крім того, позивач приймав участь в конкурсах на заміщення вакантних посад: начальника управління моніторингу Департаменту супроводження кредитів, начальника відділу моніторингу та супроводження стабілізаційних кредитів Департаменту супроводження кредитів, начальника відділу супроводження та моніторингу монетарних кредитів Департаменту супроводження кредитів, що підтверджено копією протоколу засідання конкурсної комісії для проведення відбору кандидатів на заміщення вакантних посад службовців у центральному апараті Національного банку України від 09 червня 2015 року № 38/1, копією протоколу засідання конкурсної комісії для проведення відбору кандидатів на заміщення вакантних посад службовців у центральному апараті Національного банку України від 15 червня 2015 року № 33/1, наданих представником відповідача.

За результатами проведених конкурсів, позивача не було визнано переможцем (копії протоколів від 11 червня 2015 р. № 38/2 та від 19 червня 2015 року № 33/2) про, що його було повідомлено листами від 23 червня 2015 року № 17-01017/43435 та від 24 червня 2015 року № 17-01017/43845.

На думку представників відповідача, оскільки позивач знаходився в резерві для призначення на посаду яка ліквідовувалась, переведення його на цю посаду не виявлялось можливим. Також, не застосовується до такої посади і переважне права позивача на призначення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

09 січня 1998 року наказом Національного банку України № 53-к ОСОБА_1 було призначено на посаду економіста 2 категорії управління загального інспектування Департаменту інспектування банків з 14 січня 1998 року, та 10 вересня 1998 року ним складено присягу державного службовця.

Починаючи з 1998 року позивач обіймав наступні посади :

- економіста 1 категорії, провідного економіста відділу інспектування управління інспектування банків Департаменту інспектування та моніторингу банків;

- з 1999 року - головний економіст відділу інспектування найбільших і великих банків управління інспектування банків в Департаменті інспектування та моніторингу банків;

- з 2004 року - начальник 1 відділу інспекційних перевірок Управління інспекційних перевірок Департаменту безвиїзного нагляду та інспекційних перевірок Генерального департаменту банківського нагляду;

- з 2005 року - начальник управління регулювання діяльності 3 та 4 групи Департаменту банківського регулювання і нагляду;

- наказом Національного банку України № 116-к від 25 січня 2011 року його було переведено на посаду заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 груп Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду;

- наказом Національного банку України від 04 червня 2015 року № 3034-п позивача звільнено з роботи з 05 червня 2015 року з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду.

Вважаючи незаконними дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи в Національному банку України, позивач звернувся до суду з даним позовом про поновлення на посаді заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду.

Судом встановлено, що 19 березня 2015 року позивач отримав попередження про звільнення, яке мотивовано тим, постановою Правління Національного банку України № 841 від 24 грудня 2014 року «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» та наказ НБУ від 25 грудня 2014 року №2747-к «Про скорочення штату працівників окремих структур підрозділів Національного банку України». Вказані постанова та наказ передбачали виключення зі структури центрального апарату НБУ Генеральний департамент банківського нагляду та скорочено штат та чисельність працівників. Посада, яку обіймає ОСОБА_1 підлягає скороченню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (скорочення штату працівників).

На підставі попередження про наступне звільнення, наказом Національного банку України від 04 червня 2015 року №3034-п позивача звільнено з роботи, у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП при вивільненні працівника за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу роботодавець зобов'язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі (Департаменті).

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП слідує висновок, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації (постанова Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі № 21-107а15).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Тобто, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15).

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (постанова Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15).

Судом встановлено, що з дати попередження позивача про наступне вивільнення та станом на дату винесення оскаржуваного наказу (04 червня 2015 року) в Національному банку України були вакантні посади (начальник управління нагляду за банками 3 та 4 груп Департаменту банківського нагляду; начальник управління по роботі зі зверненнями кредиторів, головний економіст управління нагляду за системою важливими банками, банками 1 та 2 груп і 3 та 4 груп; головний економіст управління кураторів банків; начальник управління моніторингу; інші посади у Департаменті управління ризиками, Департаменті забезпечення діяльності Національного банку України, у Департаменті фінансової стабільності, у Департаменті внутрішнього аудиту, у Департаменті персоналу, у Департаменті монетарної політики та економічного аналізу, а також інші вакантні посади в Департаментах НБУ.

Разом з тим, доказів неможливості перевести позивача за його згодою на будь-які вакантні посади, відповідачем надано не було.

Як вбачається з попередження про звільнення, графа «запропоновані вакантні посади» - не заповнена, у ній не вказано запропонованої позивачу вакантної посади, у порушення ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 2 постанови Правління Національного банку України № 841 від 24 грудня 2014 року "Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України" та наказ НБУ від 25 грудня 2014 року №2747-к "Про скорочення штату працівників окремих структур підрозділів Національного банку України", з 01 січня 2015 року усі функції Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду (крім окремих функцій) передано до Департаменту банківського нагляду.

Згідно наявної в матеріалах справи роздруківки з офіційного інтернет-представництва Національного банку України, було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад державних службовців, утому числі, і у Департаменті банківського нагляду.

Незважаючи на факт передання функцій органу, де позивач обіймав посаду - іншому Департаменту, а також на факт існування вакантних посад у вказаному відділі, позивачу не було запропоновано вакантних посад.

Матеріали справи свідчать, що позивач неодноразово звертався до керівництва Національного банку України з заявами про переведення його на вакантні посади (від 05 травня 2015 року та від 19 травня 2015 року), однак йому було відмовлено.

При цьому, про існування вакантних посад начальника управління моніторингу Департаменту супроводження кредитів, начальника відділу моніторингу та супроводження монетарних кредитів Департаменту супроводження кредитів, на які позивач міг бути переведений, він дізнався з листів відповідача від 23 червня 2015 року № 17-01017/43435 та від 24 червня 2015 року № 17-01017/43845.

Стосовно доводів представника відповідача про те, що згідно п. 1 наказу Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к усі вакантні посади у системі Національного банку України підлягають скороченню, а тому інша роботу позивачу не пропонувалась, суд зазначає наступне.

Так, наказ Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к прийнятий відповідно до вимог п. 1 ст. 40, ст. ст. 43, 49-2, 49-4 Кодексу законів про працю України, при цьому суд звертає увагу, що саме частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

За результатами дослідження питання щодо наявності інших вакантних посад, які міг обіймати ОСОБА_1, судом встановлено, що у Національному банку України були вакантні посади, однак жодна з них не була запропонована позивачу.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилався на ст. 15 Закону України «Про державну службу», згідно положень якої, прийняття на державну службу на посади третьої - сьомої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, здійснюється на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України. У зв'язку з наведеним, Національним банком України було проведено конкурс на заміщення вакантних посад, однак позивача не було визнано переможцем; крім того, в інших конкурсах позивач участі не приймав.

З приводу зазначеного, суд зазначає, що Порядок проведення конкурсу для вступу на державну службу регулюється Положенням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 р. № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Незважаючи на вказану норму Порядку, позивачу не було запропоновано іншу вакантну посаду, а тому суд не приймає доводи відповідача про те, що оскільки позивача не було визнано переможцем конкурсу, звільнення його з посади є таким, що відповідає нормам КЗпП України.

Таким чином, за таких обставин суд вважає, що позивач був звільнений з посади з порушенням вимог статей 40 та 49-2 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, виходячи із наданих статтею 162 КАС України повноважень, позовні вимоги слід задовольнити шляхом: визнання протиправним та скасування наказу Національного банку України від 04 червня 2015 року № 3034-п про звільнення з роботи позивача з роботи з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду та зобов'язання Національного банку України поновити позивача на посаді з 05 червня 2015 року.

Так, ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір й рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно до ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При цьому суд виходить із розміру середньомісячного заробітку у сумі 20706,00 грн. зазначеного у довідці Національного банку України від 05 червня 2015 року № 12-409/957 (а. с. 38). Враховуючи час вимушеного прогулу за період з 05 червня 2015 року по 05 жовтня 2015 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 82824,00 грн., який слід стягнути з відповідача.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Національного банку України на користь позивача середній заробіток за час несвоєчасного проведення розрахунків та стягнення недоотриманої матеріальної допомоги, суд не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Позивач зазначив, що у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунку йому було занижено середню заробітну плату, що призвело до заниження вихідної допомоги при звільненні, а тому просив стягнути середній заробіток за час несвоєчасного проведення розрахунків у розмірі 93733,60 грн. та недоотриману матеріальну допомогу в сумі 28936,16 грн.

Водночас, наведені позивачем в цій частині обставини та розрахунки не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому суд не вбачає обґрунтованих та достатніх підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час несвоєчасного проведення розрахунків та недоотриманої матеріальної допомоги.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 20706,00 грн. слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 04 червня 2015 року № 3034-п про звільнення з роботи ОСОБА_1 з роботи з 05 червня 2015 року з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду.

3. Зобов'язати Національний банк України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду з 05 червня 2015 року.

4. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 05 червня 2015 року по день винесення рішення судом у розмірі 82824 (вісімдесят дві тисячі вісімсот двадцять чотири) грн. 00 коп.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 20706 (двадцять тисяч сімсот шість) грн. 00 коп. звернути до негайного виконання.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді Є.В. Аблов

М.А. Бояринцева