Справа № 12671/10/2070
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2011-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2011 р. № 2-а-12671/10/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Біленського О.О.

при секретарі судового засідання Лишняк І.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2А,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції в Московському районі міста Харкова
про скасування податкового повідомлення-рішення, - ВСТАНОВИВ

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1Г.) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Московському районі міста Харкова (далі - ДПІ у Московському районі м.Харкова) про скасування у повному обсязі податкового повідомлення - рішення відповідача №/0 від 11 жовтня 2010 року про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість та фінансових санкцій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. Фахівцями ДПІ у Московському районі м.Харкова було проведено документальну невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань взаємовідносин з ПП "Еліт-Агро-Транс" за період з 01.08.2008 року по 31.10.2009 року. За результатами перевірки був складений акт №1704/НОМЕР_1 від 01.10.2010 року. На підставі акту перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення - рішення №/0 від 11 жовтня 2010 року, яким визначено суму податкового зобовязання з податку на додану вартість. Також позивач зазначив, що ним укладались угоди купівлі-продажу з контрагентом ПП "Еліт-Агро-Транс" на поставку сільськогосподарської продукції (ячмінь, кукурудза, пшениця, соняшник, рапс), в тому числі здійснювались транспортні послуги. На підставі наданих ПП "Еліт-Агро-Транс" на адресу позивача податкових накладних згідно з вказаними угодами, позивачем у складі податкового кредиту відображено суму ПДВ. Вказані податкові накладні включені до реєстру отриманих податкових накладних у відповідних періодах сума податкового кредиту відображена в деклараціях з податку на додану вартість за період з серпня 2008 року по грудень 2008 року та з січня 2009 року по жовтень 2009 року становить 2401931,00 грн. З огляду на вимоги ст.204 Цивільного кодексу України позивач вважає правочини укладені з ПП "Еліт-Агро-Транс" правомірними, наголошуючи на тому, що вони реальні та відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, також вони не визнані судом недійсними, а самого контрагента таким, що має достатній обєм правоздатності, визначений ст. 91 ЦК України. Позивач також вказує на відсутність фактів, які б свідчили, що зміст укладених договорів не відповідає дійсним намірам сторін, та що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначених договорів. При перевірці повноти нарахування податку на додану вартість відповідачем претензій щодо наявності або оформлення первинних документів, у тому числі і податкових накладних, згідно яких позивач має право на податковий кредит на підставі п.п.1.7. Закону України «Про податок на додану вартість»від 3 квітня 1997 року №168/97-ВР, який діяв на час виникнення правовідносин (далі - Закон України №168/97-ВР) висунуто не було, а тому позивач вважає, що віднесена ним сума податкового кредиту, за період що перевірявся, є правомірною.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених в акті перевірки та зазначив, що ПП "Еліт-Агро-Транс" не здійснювало реальної діяльності, визначення якої передбачено для вимог податкового законодавства п. 1.32 ст. 1 Закон України Про оподаткування прибутку підприємства від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин (далі - Закон України №334/94-ВР), у ПП «Еліт-Агро-Транс»відсутні обєкти, які підпадають під визначення ст. 3.4,7 Закону України №168/97-ВР, внаслідок чого відповідач прийшов до висновку, що наведені в деклараціях про ПДВ обсяги поставок та придбання, податкове зобовязання та податковий кредит є недійсними. Крім того, відповідач з посиланням на ст.ст. 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України прийшов до висновку, що всі правочини, укладені між позивачем та ПП "Еліт-Агро-Транс" не спричиняють реального настання правових наслідків та суперечать інтересам держави та суспільства, через що є нікчемними. Таким чином, на думку відповідача, позивачем, в порушення п.п. 7.4.1. п.7.4. ст. 7 Закону України №168/97-ВР завищено податковий кредит, в результаті чого занижено податок на додану вартість на таку ж суму за період що перевірявся, в зв'язку з чим просить в задоволені позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, зясувавши фактичні обставини, суд встановив наступне.

Фахівцями ДПІ у Московському районі м.Харкова 01.10.2010 року був складений акт за №/1704/НОМЕР_1 про результати документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань взаємовідносин з ПП "Еліт-Агро-Транс" за період з 01.08.2008 року по 31.10.2009 року. В ході проведення перевірки встановлено, що фактично згідно податкової звітності та наданих до перевірки документів у ПП "ОСОБА_4 Транс" відсутні необхідні умови для здійснення основного виду діяльності, визначеного згідно довідки з ЄДРПОУ та фактично здійснюваного протягом перевіряємого періоду, а саме: відсутні трудові ресурси та необхідні основні фонди та обладнання для виконання укладених укладених та угод, які виконувались протягом перевіряємого періоду щодо здійснення придбання та продажу сільськогосподарської продукції.

Також, перевіркою встановлено укладання та виконання цивільно-правових відносин, проведення транзитних фінансових податків, спрямованих на здійснення операцій з надання податкової вигоди покупцям переважно за допомогою контрагентів, які не виконують свої податкові зобовязання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту.

Перевіркою повноти визначення податкових зобовязань за період з 07.07.2008 року по 29.04.2010 року встановлено наявність значних розбіжностей між сумами ПДВ, задекларованих у податкових у податкових зобовязаннях ПП "Еліт-Агро-Транс" та його контрагентів, встановлених за результатами автоматизованого співставлення податкових зобов"язань та податкового кредиту в розмірі контрагентів.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 1 ст.203 Цивільного кодексу України зазначено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства.

Актом перевірки встановлено, що перевіряєме підприємство не здійснювало реальної діяльності, визначення якої передбачено для вимог податкового законодавства п.1.32 ст.1 Закону України №334/94-ВР, у ПП "Еліт-Агро-Транс" відсутні обєкти, які підпадають під визначення ст. 3,4,7 Закону України №168/97-ВР. Дані, наведені в декларації про податок на додану вартість про обсяги поставок та придбання, податкове зобовязання та податковий кредит - не є дійсними. Тобто, правочини укладені та такі, що виконувались, від імені ПП "Еліт-Агро-Транс" не спричиняють реального настання правових наслідків та суперечать інтересам держави та суспільства.

На підставі акту перевірки від 01.10.2010 року №/1704/НОМЕР_1 ДПІ у Московському районі м.Харкова було прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 від 11 жовтня 2010 року.

Судом встановлено, що між позивачем та ПП "Еліт-Агро-Транс" було укладено наступні угоди на поставку сільськогосподарської продукції (ячмінь, кукурудза, пшениця, соняшник, рапс), а саме: договір №б/н від 28.11.2008 року на 612 тон ячменю загальною вартістю 351900,00 грн. в т.ч. ПДВ 58650,00грн.; договір №б/н від 05.12.2008 року на 2001,900 тон кукурудзи загальною вартістю 890845,50 в т.ч. ПДВ 148474,25грн.; договір №б/н від 28.11.2008 року на 612 тон ячменю загальною вартістю 351900,00 в т.ч. ПДВ 58650,00грн.; договір №б/н від 26.11.2008 року на 170 тон соняшнику загальною вартістю 195500,00 грн. в т.ч. ПДВ 32583,33грн.; договір №б/н від 24.01.2009 року на 600 тон пшениці загальною вартістю 459000,00 грн. в т.ч. ПДВ 76500,00 грн.; договір №б/н від 24.01.2009 року на 330 тон кукурудзи загальною вартістю 270600,00 грн. в т.ч. ПДВ 45100,00 грн.; договір №б/н від 03.02.2009 року на 320 тон пшениці 6 кл. загальною вартістю 272000,00 грн. в т.ч. ПДВ 45333,33 грн.; договір №б/н від 10.02.2009 року на 59,500 тон ячменю загальною вартістю 50872,50 грн. в т.ч. ПДВ 8478,75 грн.; договір №б/н від 17.02.2009 року на 253,225 тон ячменю 4 кл. загальною вартістю 243096,00 грн. в т.ч. ПДВ 40516,00 грн.; договір №б/н від 24.02.2009 року на 87,630 тон кукурудзи загальною вартістю 70104,00 грн. в т.ч. ПДВ 11684,00 грн.; договір №б/н від 20.08.2008 року на 710 тон пшениці 6 кл. загальною вартістю 511200,00грн. в т.ч. ПДВ 85200,00 грн.; договір №б/н від 21.08.2008 року на 530 тон ячменю загальною вартістю 503500,00 грн. в т.ч. ПДВ 83916,67 грн.; договір №б/н від 25.08.2008 року на 38 тон рапсу загальною вартістю 79800,00 грн. в т.ч. ПДВ 13300,00 грн.; договір №б/н від 18.09.2008 року на 270 тон соняшнику загальною вартістю 405000,00 грн. в т.ч. ПДВ 67500,00 грн.; договір №б/н від 01.10.2008 року на 170 тон соняшнику загальною вартістю 255000,00грн. в т.ч. ПДВ 42500,00 грн.; договір №б/н від 01.10.2008 року на 800 тон соняшнику; договір №б/н від 03.10.2008 року на 300 тон соняшнику загальною вартістю 465000,00 грн. в т.ч. ПДВ 77500,00 грн.; договір №б/н від 08.10.2008 року на 320 тон соняшнику загальною вартістю 428800,00грн. в т.ч. ПДВ 71466,67грн.; договір №б/н від 22.11.2008 року на 190 тон соняшнику загальною вартістю 218500,00грн. в т.ч. ПДВ 36416,67грн.; договір №б/н від 22.11.2008 року на 20 тон соняшнику загальною вартістю 23000,00 грн. в т.ч. ПДВ 3833,33 грн.

Відповідно до актів прийому-передачі робіт у перевіряємий період ПП „Еліт-Агро-Транс" надавало транспортні послуги по Харківській області та Україні позивачу, а саме: акти прийому-передачі робіт з надання транспортних послуг №б/н від 29.08.2008 року на загальну суму 84400,00 грн. в т.ч. ПДВ 14066,67 грн.; №б/н від 26.03.2009 року на загальну суму 48833,00 грн. в т.ч. ПДВ 8138,83 грн.; №б/н від 30.04.2009 року на загальну суму 9500,00 грн. в т.ч. ПДВ 1583,33 грн.; №б/н від 29.05.2009 року на загальну суму 124600,00 грн. в т.ч. ПДВ 20766,67 грн.; №б/н від 28.07.2009 року на загальну суму 37950,00 грн. в т.ч. ПДВ 6325,00 грн.; №б/н від 30.08.2009 року на загальну суму 120600,00 грн. в т.ч. ПДВ 20100,00 грн.; №б/н від 30.09.2009 року на загальну суму 96850,00 грн. в т.ч. ПДВ 16141,67 грн.; №б/н від 29.10.2009 року на загальну суму 72500,00 грн. в т.ч. ПДВ 12083,33 грн.

Згідно з вказаними вище угодами, ПП "Еліт-Агро-Транс" було надано на адресу позивача податкові накладні, суму ПДВ за якими позивачем відображено у складі податкового кредиту у загальному розмірі 2401931,0 грн.

Актом перевірки підтверджено, що вказані податкові накладні включені до реєстру отриманих податкових накладних у відповідних періодах, сума податкового кредиту відображена в деклараціях з податку на додану вартість за період з серпня 2008 року по грудень 2008 року та з січня 2009 року по жовтень 2009 року становить 2401931,0 грн.

В рахунок оплати за отриману сільськогосподарську продукцію (пшениця, ячмінь, кукурудза, соняшник, рапс) та транспортні послуги позивачем сплачено кошти, відповідно до платіжних документів, які містяться в матеріалах справи.

Додатково матеріалами справи підтверджено, що отриманий від ПП "Еліт-Агро-Транс" товар був в подальшому реалізований позивачем на користь інших осіб з урахуванням ПДВ, і такі правочини мали завершений та реальний характер.

Згідно наданих до матеріалів справи банківських виписок, вбачається, що в рахунок оплати за відвантажену позивачем на адресу зазначених вище контрагентів сільськогосподарської продукції (пшениця, ячмінь, кукурудза, соняшник, рапс), позивачем отримано кошти.

Таким чином, судом встановлено факт передачі, отримання та взаємних розрахунків за продукцію за договорами, укладеним між ТОВ «Еліт-Агро-Транс»та позивачем, а також між позивачем та іншими контрагентами на ту ж саму продукцію, що підтверджено наведеними вище первинними документами, що в свою чергу, відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІV, відповідно до положень п.1 ст.9 якого підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Пунктом 2 тієї ж статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, вищенаведе спростовує доводи позивача про недійсність правочинів, укладених між позивачем та ПП «Еліт-Агро-Транс»за охоплений перевіркою період, з підстав відсутності реального настання правових наслідків за такими договорами з посиланням на ст.ст. 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України.

При розгляді доводів відповідача про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст.203 ЦК необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочинну і застосовується лише в тому випадку, якщо Цивільний Кодекс України не має спеціальної підстави (норми) для цього.

Але як вбачається із доводів відповідача, викладених в акті перевірки, серед доводів визнання такого правочину нікчемним він посилається на не спрямованість такого правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовленні.

За змістом ст.215 Цивільного Кодексу України, законодавець розділяє поняття «нікчемного правочину», недійсність якого не повинна доводитись у суді та «оспорюваного правочину», недійсність якого обовязково повинна доводитись заінтересованою стороною у суді. Так п.1 цієї статі зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Посилання відповідача на те, що угоди між позивачем та ПП «Еліт-Агро-Транс»не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ним обумовленні, є відповідно до п.5 ст.203 ЦК України підставою для визнання його недійсним судом за позовом зацікавленої особи.

Відповідно доказом недійсності такого правочину за підстав наведених відповідачем у акті перевірки та у своїх запереченнях повинно бути рішення відповідного суду, яке набуло законної сили.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним, а відповідно до ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Конституційні права людини та громадянина, порушення яких є підставою нікчемності правочину, що порушує публічний порядок, закріплені в Основному Законі держави -Конституції України, яка в ст. З найвищою соціальною цінністю проголошує людину, її життя і здоров'я, честь та гідність, недоторканність і безпеку. Крім цього, у разі спрямованості правочину на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, дії особи кваліфікуватимуться як злочини або адміністративні проступки, і, як наслідок, порушуватимуть Кримінальний кодекс України та Кодекс України про адміністративні правопорушення. Законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів, керуючись порушенням правочином таких нормативно-правових актів держави, як: Конституція України, Кримінальний кодекс та Кодекс України про адміністративні правопорушення. Тому можна стверджувати, що публічний порядок держави порушується у разі порушення нормативних актів, у яких він закріплений.

Оскільки ст.228 ЦК України для правочину, що порушує публічний порядок, передбачає наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави, то такий умисел повинен встановлюватись під час розслідування кримінальної справи і розгляду її в суді або в момент винесення постанови про адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку встановлення умислу сторін також пов'язано з тим, що однією з ознак правочину, що порушує публічний порядок, є заборона його нормами кримінального чи адміністративного законодавства. Ці правочини порушують виключно публічно-правові норми, які одночасно становлять правопорушення у вигляді злочину чи адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочином, що порушує публічний порядок, підпадають правочини, спрямовані (вчинюються з умислом) на порушення публічних нормативно-правових актів: Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного та іншого публічно-правового законодавства, у якому закріплені основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави, і у той же час є злочинами чи адміністративними деліктами. Це, зокрема, правочини, що спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина; ухилення суб'єктами господарювання від сплати податків; незаконне відчуження або користування об'єктами права власності українського народу; правочини, спрямовані на незаконний обіг вилучених з вільного обігу предметів або предметів, обіг яких обмежено; правочини, вчинені з метою порушення антимонопольного законодавства та спрямовані на зайняття забороненими видами господарської діяльності, а також інші, спрямовані на порушення публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який набрав чинності, чи постанова компетентного органу про притягнення названих осіб до адміністративної відповідальності. Таких доказів відповідачем не надано.

Посилання відповідача на відсутність надмірної сплати до Бюджету податку на додану вартість постачальниками позивача не можуть прийматися до уваги, з огляду на наступне.

Для віднесення відповідних сум податків, сплачених в ціні товару до податкового кредиту відповідно до Закону України №168/97-ВР, не передбачається умова про сплату цих сум до бюджету та встановлення їх сплати по ланцюгу постачання.

Відповідно до п.8.1. ст.1 Закону України №168/97-ВР бюджетне відшкодування це сума, що підлягає поверненню платнику податків з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до норм Закону України Про систему оподаткування від 25.06.1991 року №1251-XII, який діяв на час виникнення правовідносин, за будь-якими із сторін правочину не передбачено зобов'язання (стаття 9) та не визначено право (стаття 10) здійснення контролю показників податкової звітності однієї сторони правочину над показниками податкової звітності заявленими іншою стороною правочину.

Якщо контрагент не виконав свого обов'язку по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі, передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Зазначена позиція висловлена в п. 1 Довідки щодо правових позицій Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України з деяких проблемних питань застосування чинного законодавства у вирішенні спорів, що виникають з податкових відносин (за матеріалами перегляду за винятковими обставинами судових рішень Вищого адміністративного суду України у 2008-2009 рр.)

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що правочини, які було вчинено між позивачем та ПП «Еліт-Агро-Транс»є правомірними, реальними та відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, їх недійсність прямо не заборонена законом, а також вони не визнані судом недійсними.

Матеріалами справи підтверджено, що правові наслідки, обумовлені правочинами між згаданими контрагентами, реально настали.

Крім того, відповідачем не надано доказів, які б вказували на невідповідність договорів позивача актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідачем не було доведено наявність будь-яких умисних дій з боку позивача та його посадових осіб стосовно ухилення від сплати податків шляхом укладення нікчемного правочину, а тому позивач мав достатні і передбачені Законом України №168/97-ВР підстави для віднесення суми сплаченого на користь постачальника ПДВ до складу податкового кредиту.

Таким чином відсутні факти, які б свідчили, що зміст укладених договорів не відповідає дійсним намірам сторін, та що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначених договорів.

Згідно п.п.7.7.1 п.7.7. ст.7 Закону України№168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.1.7. ст.1 Закону України №168/97-ВР податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Пункт 7.2.6. Закону України №168/97-ВР встановлює: Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.п.7.4.5. п.7.4. ст.7 Закону України №168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до підпункту 7.5.1. пункту 7.5. ст. 7 Закону України №168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку і оплата товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з п.п.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України №168/97-ВР податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків в звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва і основних фондів або нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Підпунктом 7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України №168/97-ВР встановлено, що бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Згідно статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами було погоджено всі умови, що є істотними для даного виду договорів.

Також судом встановлено, що при перевірці повноти нарахування податку на додану вартість відповідачем претензій щодо наявності або оформлення первинних документів, у тому числі і податкових накладних, згідно яких підприємство має право на податковий кредит на підставі п.п.1.7. Закону України №168/97-ВР висунуто не було.

Тому віднесена позивачем сума податкового кредиту, у розмірі 2401931,00 грн., за період що перевірявся є правомірною.

Відсутність порушень з боку позивача положень Закону України №168/97-ВР свідчить про безпідставність нарахування позивачу податкового зобовязання з податку на додану вартість.

В звязку з тим, що відповідач не мав належних підстав для визначення позивачу податкового зобовязання з податку на додану вартість, то згідно положень Закону України Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами від 21.12.2000 року за №2181-ІІІ, який діяв на час виникнення првовідносин, відповідач не мав підстав для визначення позивачу штрафних (фінансових) санкцій.

Суд звертає увагу, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства.

Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Виходячи з приписів ст.19 ч.2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, ДПІ у Московському районі м.Харкова не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав та інтересів юридичної особи у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому її рішення як суб'єкта владних повноважень є неправомірним, що дає суду правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Згідно ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення, щодо нарахування позивачу податкового зобовязання з податку на додану вартість.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача документально і нормативно обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.

Отже, суд присуджує позивачу всі здійснені документально підтверджені судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Керуючись ст.ст. 17, 50, 160-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Московському районі міста Харкова про скасування податкового повідомлення - рішення задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Московському районі міста Харкова №/0 від 11 жовтня 2010 року про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 2401931,00 грн. та фінансових санкцій у сумі 1200965,26 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61129, АДРЕСА_1, п/р 89, в 1-му Харківському філіалі АКБ «Базис», МФО 351599, код НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3.40 грн. (три гривні) 40 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова у повному обсязі виготовлена 15.02.2011 року.

Суддя О.О. Біленський