Справа № 822/787/14
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ К/800/38700/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.,
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Кальненко О. І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2014 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Хмельницької районної державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство "Спецбудресурс" про скасування розпоряджень, визнання договору оренди недійсним, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Хмельницької районної державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство "Спецбудресурс" про скасування розпорядження Хмельницької РДА № 2474/2012 від 10 грудня 2012 року та розпорядження № 301/2013 від 27 червня 2013 року; визнання недійсним договору оренди, укладеного між Хмельницькою РДА та комунальним підприємством "Спецбудресурс"; зобов'язання Хмельницьку РДА видати нове розпорядження щодо надання позивачу права виготовлення технічної документації, а також укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2014 року позов задоволено частково: скасовано розпорядження Хмельницької районної державної адміністрації № 2474/2012 від 10 грудня 2012 року та розпорядження № 301/2013 року від 27 червня 2013 року; зобов'язано Хмельницьку районну державну адміністрацію розглянути відповідно до вимог чинного законодавства заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 07 лютого 2012 року щодо надання дозволу на розроблення проекту технічної документації по відведенню земельної ділянки водного фонду, що розташована за межами населеного пункту села Давидківці Хмельницького району Хмельницької області; в решті частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову повністю.

В запереченнях третя особа Комунальне підприємство "Спецбудресурс" просила відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягаю.

Судами встановлено, що 10 грудня 2012 року прийнято розпорядження голови Хмельницької РДА № 2474/202-р про надання дозволу КП "Спецбудресурс" Хмельницької міської ради на розробку проекту землеустрою щодо відведення у користування на умовах оренди земельної ділянки водного фонду на території Давидковецької сільської ради.

27 червня 2013 року прийнято розпорядження № 301/2013-р про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у користування на умовах оренди КП "Спецбудресурс" Хмельницької районної ради земельної ділянки водного фонду для рибогосподарських потреб на території Давидковецької сільської ради.

27 червня 2013 року між Хмельницькою районною державною адміністрацією та Комунальним підприємством "Спецбудресурс" Хмельницької районної ради укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду № 653 на території Давидковецької сільської ради.

Позивач, вважаючи, що має переважне право на продовження договору оренди земельної ділянки водного фонду на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району, звернулась з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено порядок розгляду клопотання осіб-заявників: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, - передбачений положеннями Земельного кодексу України, та не вчинено жодних дій по їх виконанню, оскільки, маючи можливість та повноваження для надання офіційної та обґрунтованої відповіді по суті та/або вчинення усього спектру необхідних у даній ситуації дій, відповідачем не вчинено усіх необхідних дій з метою такого розгляду. У той же час, надаючи іншим особам, які не володіли правом першочергової оренди, переважного становища, допущено порушення прав позивача.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що суд не вправі вирішувати питання щодо зобов'язання прийняти рішення на користь позивача щодо видачі нового розпорядження про надання права на виготовлення технічної документації та укладення договору оренди земельної ділянки водного фонду (ставком), площею 48,65 га, що знаходиться за межами с. Давидківці Хмельницького району, із позивачем по справі. В частині вимог позивача щодо заборони Хмельницькій РДА використовувати вказане водоймище до завершення судового розгляду позовів, суд першої інстанції дійшов висновку про недоцільність такої вимоги, з підстав, що вказаним вище водоймищем в даний час користується добросовісний учасник, який вніс певні витрати у підтримання ставка та сплачує податки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вказав, що судом першої інстанції при винесенні постанови порушено норми матеріального права, а також враховано не всі встановлені у справі обставини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не заперечує правильності резолютивної частини рішення суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, але не погоджується з їх мотивуванням з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження рішення відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

На думку колегії суддів, правова оцінка таким актам та порушенням, допущеним при їх прийнятті, може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між сторонами виник спір про право.

Так, з матеріалів справи вбачається наявність тривалого цивільно-правового спору між користувачами земельної ділянки, у яких виникло право, оформлене актами на землю та договором дарування земельної ділянки, який направлений на захист права власності.

Враховуючи укладений договір оренди земельної ділянки, позивач намагається перевести цивільно-правовий спір про право у площину публічно-правових відносин.

На думку суду касаційної інстанції, правова оцінка рішенням відповідача та порушенням, допущеним при їх прийнятті, може бути дана при розгляді спору про право.

Такий же висновок стосується договору оренди земельної ділянки.

Помилкове застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду за наявності інших підстав для відмови в позові.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: