Справа № 2а-2005/10/0370
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2011-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2011 р. Справа № 31997/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого Довгополова О.М.,

суддів: Пліша М.А., Святецького В.В.,

при секретарі судового засідання Грицані З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Мохамеда ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року у справі за позовом Мохамеда ОСОБА_1 до Відділу міграційної служби у Волинській області про скасування рішення та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА

У липні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив скасувати наказ відповідача № 91 від 18.05.2010 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця та зобовязати його прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання такого статусу. Вимоги обґрунтовані тим, що він є громадянином ОСОБА_2, а його брат, з яким він разом працював в адвокатській конторі, отримував погрози від ісламських екстремістів через свою професійну діяльність, як адвоката. Вважає, що при прийнятті рішення відповідачем не вжито ніяких заходів щодо перевірки обґрунтованості заяви, не використано інформації про країну походження позивача для оцінки його тверджень про загрозу переслідувань.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року у позові відмовлено. Суд дійшов висновку, що позивач залишив країну постійного проживання з метою обєднання з родичами у Норвегії, а не через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому встановлено використання позивачем підроблених документів, у звязку з чим суд вважає, що позивач мав намір потрапити у Західну Європу в особистих приватних цілях у пошуках кращого життя, а не з підстав, визначених Законом України «Про біженців» від 21.06.2001 року № 2557 (далі Закон № 2557).

В апеляційній скарзі позивач просить постанову скасувати, задовольнивши позов. Крім обставин, наведених у суді першої інстанції, зазначає, що обєктивна сторона обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань підтверджується даними з Керівництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців з відповідності критеріям при оцінювані необхідності надання міжнародного захисту шукачам притулку з Іраку (квітень 2009 року) де зазначено, що до груп ризику, яким загрожує переслідування, належать юристи, яким погрожують і вбивають через виконання ними своїх професійних обовязків.

У письмових запереченнях відповідач просить залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, враховуючи наступне.

Згідно з висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 18.05.2010 року, наказом про відмову в оформленні таких документів та повідомленням відповідача від 18.05.2010 року № 38 позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні. Таке рішення мотивоване тим, що надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати його як біженця.

З таким висновком відповідача обґрунтовано погодився суд першої інстанції з огляду на таке.

Попередній розгляд заяв про надання статусу біженця врегульовано нормами статті 12 Закону № 2557.

Відповідно до частини 1 цієї статті орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби (частина 3 цієї статті).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 цієї статті).

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону № 2557 під біженцем розуміється особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Встановлено, що обставиною, на яку позивач посилається як на причину своїх побоювань, внаслідок яких бажає отримати статус біженця, є те, що його брат, з яким він разом працював в адвокатській конторі, отримував погрози від ісламських екстремістів через свою професійну діяльність як адвоката. Такі твердження не підтверджені будь-якими фактичними даними, а тому є необгрунтованими.

Колегією суддів також враховано положення пункту 5 статті 4 ОСОБА_3 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.204 року (далі ОСОБА_3), відповідно до яких заява є обґрунтованою за умов, зокрема: здійснення заявником реальної спроби обґрунтувати свою заяву; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви.

Однак, всупереч наведеним вимогам цієї ОСОБА_3, як було зазначено вище, доказів погроз від ісламських екстремістів через професійну діяльність брата позивача як адвоката не додано, чим не зроблено спроби обґрунтувати свою заяву.

Колегією суддів враховано й те, що позивачем не заперечуються доводи відповідача щодо зволікання позивача із поданням заяви про надання статусу біженця. До таких дій змусило його затримання працівниками органу охорони державного кордону за незаконне перетинання державного кордону України з ОСОБА_4, встановлене постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2010 року у справі № 2-а-2226/10.

Крім того, при проведенні співбесіди з працівниками міграційної служби позивач пояснив, що мав намір потрапити у Норвегію. Наведене свідчить про відсутність у позивача дійсного наміру набувати статус біженця в Україні, а звернення до відповідача для набуття такого статусу є крайнім заходом з метою недопущення примусового видворення за межі України на виконання постанови суду від 23.03.2010 року у справі № 2-а-2226/10.

Посилання позивача на дані з Керівництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців з відповідності критеріям при оцінювані необхідності надання міжнародного захисту шукачам притулку з Іраку (квітень 2009 року) де зазначено, що до груп ризику, яким загрожує переслідування, належать юристи, яким погрожують і вбивають через виконання ними своїх професійних обовязків не стосується позивача, оскільки він працював водієм і його професійна діяльність не повязана з юриспруденцією.

Наведене дає підстави для висновку про необґрунтованість заяви позивача, а тому відсутні підстави для застосування відносно нього міжнародного захисту у розумінні вимог ОСОБА_3.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідачем прийнято правомірне рішення про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, у звязку з чим постанова суду про відмову у задоволенні позовних вимог є законною та обґрунтованою і підлягає залишенню без змін.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 200, 205 ч. 1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу Мохамеда ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2010 року у справі № 2-а-2005/10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.М. Довгополов

Судді: М.А. Пліш

ОСОБА_5

Повний текст рішення виготовлено 04.02.2011 року.