Справа № 5738/11/2070
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2011-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

5738/11/2070

справа № 2а- 5738/11/2070

Україна

ХАРКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2011 р. м. Харків

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденко А.В.,

за участі

секретаря судового засідання - Алексєєнко О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техносинтез" стягнення заборгованості,-

встановив:

Суб'єкт владних повноважень, Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, ТОВ «Техносінтез», 19.993,59 рн. штрафних санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів у 2010 році.

В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що у спірних правовідносинах господарюючим суб'єктом безпідставно не виконано обов'язку по працевлаштуванню інвалідів згідно з Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. За таких обставин, з ТОВ підлягає стягненню сума адміністративно-господарських санкцій в розмірі 19.993,59грн.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техносинтез" з поданим позовом не погодився.

В обгрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив наступне. Протягом 2010р. ТОВ регулярно повідомляло відповідний орган державної служби зайнятості населення про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, однак інваліди до ТОВ на роботу відповідним центром зайнятості не направлялись. окрім того, відповідач стверджував, що у 2010 році ТОВ було самостійно працевлаштовано 3 інваліда. Посилаючись на перелічені обставини, відповідач наполягав на відсутності порушень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»і просив суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд, дослідивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, виходить з наступних підстав та мотивів.

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Техносінтез" як роботодавець, в якого за основним місцем роботи працює 36 осіб, подавав до Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість населення і працевлаштування інвалідів за 2010р.

Відповідно до Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002р. №1434 та ст.3 КАС України, позивач є суб’єктом владних повноважень. Звернення даної особи до суду з позовом про стягнення заборгованості по оплаті адміністративно-господарських санкцій передбачено ч.ч.5, 9 і 10 ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. Тому спір по даній справі підлягає вирішенню в порядку КАС України.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що згідно з ч.3 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст.20 даного закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Отже, невиконання особою встановлених ч.3 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” обов’язків, є правопорушенням.

З огляду на характер спірних правовідносин, суд вважає, що при вирішенні справи слід застосувати приписи ст..218 Господарського кодексу України, згідно з ч.1 якого підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За правилом ч.2 ст.218 цього кодексу учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналізуючи норми права, які врегульовують спірні правовідносини, суд відзначає, що проголошене ч.1 ст.17 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” забезпечення права інвалідів працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом, реалізовано законодавцем у спосіб покладення обов’язків з працевлаштування інвалідів як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

При цьому, до обов’язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст..19 “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (бо в силу ст..21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов’язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов’язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці), а ч.3 ст.18 названого закону - виділення та створення робочих місць, надання державній службі зайнятості відповідної інформації, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Як випливає з приписів ч.3 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” до обов’язків державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов’язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію. Вказане кореспондує приписам ч.1 ст.19 Закону України “Про зайнятість населення”, відповідно до якої до обов’язків державної служби зайнятості віднесено ведення обліку вільних робочих місць і громадян, які звертаються з питань працевлаштування, ч.2 ст.19 цього ж закону, де передбачено право державної служби зайнятості направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки, а також п.4 і п.8 Положення про державну службу зайнятості, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.1991р. №47, в частині завдань і прав державної служби зайнятості відповідно.

Відтак, суд вважає, що передбачена ч.1 ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” міра юридичної відповідальність має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.18 означеного закону, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст..19, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

При цьому, оскільки адміністративно-господарські санкції нараховуються за календарний рік, суд вважає, що дії по виділенню та створенню робочих місць, наданню державній службі зайнятості інформації мають бути вчинені роботодавцем до початку календарного року або невдовзі після його початку у строк, який є розумно достатнім для організації державною службою зайнятості працевлаштування інвалідів, тобто направлення інвалідів до цього роботодавця з метою працевлаштування.

Розглядаючи справу, суд бере до уваги положення п.4 ст.20 Закону України “Про зайнятість населення”, згідно з яким підприємства, установи і організації незалежно від форми власності щомісяця подають місцевим центрам зайнятості за їх місцезнаходженням адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Проведене судом вивчення добутих по справі доказів показало, що відповідач протягом 2010р. подавав відповідні звіти про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, підтвердженням чому є долучені до справи звіти форми 3-ПН за лютий 2010р., березень 2010р., травень 2010р., липень 2010р., серпень 2010р., вересень 2010р., жовтень 2010р., листопад 2010р. (станом на 10.11.2010р. та на 30.11.2010р.).

Окрім того, з витребуваних судом на виконання вимог ст.11 КАС України і долучених до справи документів слідує, що у січні 2010р. у позивача працювала особа , яка має правовий статус інваліда 3 групи - п.Гулевський Ю.К., у квітні 2010р. у позивача працювала особа, яка має правовий статус інваліда 3 групи - п.Хололеєнко А.М., у листопаді 2010р. у позивача працювала особа, яка має правовий статус інваліда 2 групи - п.Светлаков О.В.

З листа Харківського міського центру зайнятості від 04.05.2011р. №6724 також вбачається, що відповідач систематично повідомляв відповідний орган державної служби зайнятості населення про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів за формою та порядком згідно з законодавством.

Таким чином, за матеріалами справи відповідач у спірних правовідносинах забезпечив самостійне працевлаштування інвалідів, а також систематично повідомляв відповідний центр зайнятості про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів протягом звітного місяця або безпосередньо напередодні початку нового звітного місяця, і тим самим забезпечив можливість організації працевлаштування інвалідів з боку відповідного державного органу управління, а отже в силу ст..218 Господарського кодексу України не підлягає притягненню до відповідальності, передбаченої ч.1 ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки судом при виконанні вимог ст.11 КАС України встановлено, що заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості по оплаті адміністративно-господарських санкцій та пені порушує права та інтереси ТОВ "Техносінтез", безпідставно покладаючи обов'язок оплатити суму адміністративно-господарських санкцій, то згадана вимога не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст. 7-11, ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

постановив:

Адміністративний позов Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техносинтез" про стягнення заборгованості– залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили згідно з ст..254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст..186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч.3 ст.160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя Сліденко А.В.