Справа № 826/8908/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 жовтня 2015 року № 826/8908/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства соціальної політики України, Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач 1), Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області (далі - відповідач 2), в якому просив: зобов'язати Міністерство соціальної політики України та Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області сплатити позивачу суму позову 133980,00 грн. обов'язкових соціальних виплат на оздоровлення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії. Відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції Закону 1996 року, він має право на гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема на отримання щорічної допомоги на оздоровлення. Однак, як зазначає позивач, з 1992 року по 01 січня 2015 року відповідачами не виконуються наведені приписи законодавства, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду про зобов'язання сплатити кошти у розмірі 133980,00 грн. обов'язкових соціальних виплат на оздоровлення, які відповідачі не виплатили йому за 22 роки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 08 червня 2015 року.

У попереднє судове засідання прибув позивач, який позовні вимоги повністю підтримав, з огляду на обставини викладені у позові.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2015 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник Міністерства соціальної політики України у судові засідання не з'являвся, через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області у засідання також не прибув, своєї позиції стосовно позовної заяви суду не повідомив.

05 серпня 2015 року, у зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, керуючись ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийняв рішення про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області як постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, інвалід ІІІ групи.

Позивач має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на положення ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону від 06 червня 1996 року, якою встановлено розміри компенсації по виплаті щорічної допомоги на оздоровлення, в залежності від розміру мінімальної заробітної плати.

На переконання позивача, відповідачі не здійснюють виплату щорічної допомоги на оздоровлення, у відповідності до положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 11 травня 2015 року, що підтверджується відбитком поштового штампу на конверті.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги позивача лише в межах шестимісячного строку, а саме: з 11 листопада 2014 року.

Водночас, спірні виплати є одноразовими, виплачуються щорічно, а тому в межах даного позову підлягає перегляду лише правомірність виплати позивачу щорічної одноразової допомоги за 2014 рік.

Так, згідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону від 28 грудня 2014 року), одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" установлено громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, такий розмір щорічної допомоги на оздоровлення: інвалідам I і II групи - 120 гривень; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - 100 гривень; інвалідам III групи та дітям-інвалідам - 90 гривень; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії, кожній дитині, яка втратила внаслідок Чорнобильської катастрофи одного з батьків, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, - 75 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет на 2014 рік» (в редакції Закону від 31 липня 2014 року) установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Крім того, враховуючи зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року N 79-VIII, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року N 80-VIII, установлено, що норми і положення статті 48 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно із Бюджетним кодексом України від 08 липня 2010 року № 2456-VI.

Таким чином, нарахування та виплата Управлінням праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області щорічної допомоги на оздоровлення здійснюється позивачу у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Стосовно вимог позивача до Міністерства соціальної політики України, суд зазначає що даний центральний орган державної влади є головним розпорядником бюджетних коштів за програмою соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення позивачу здійснює Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області.

Крім того, стосовно позовних вимог позивача про порушення відповідачами конституційних прав позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету.

Водночас, виконання цього Закону залежить від фінансових ресурсів дохідної частини Державного бюджету України.

Згідно з ст. 48 Конституції України, кожен має право, зокрема, на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї.

Так, у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Даний принцип закріплений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Тобто, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі наявності в особи певного статусу та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Частиною другою статті 46 Конституції України передбачено, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

За рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Конституції України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

У рішенні від 27 листопада 2008 року N 26-рп/2008 (у справі про збалансованість бюджету) Конституційний Суд України зазначив, що положення частини третьої статті 95 Конституції України стосовно прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відтак, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні від 25 січня 2012 року N 3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що положення статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Крім того, судом вважає за необхідне зазначити, що у 2014 році позивач звертався до Чернівецького районного суду Вінницької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення коштів за самостійне санаторно-курортне лікування, компенсацію на оздоровлення, моральну шкоду, забезпечення путівкою на санаторно-курортне лікування.

Постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року у справі № 150/472/14-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зокрема, зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2007-2011 роки та за 2013 рік по 90 грн. (усього 540 грн.).

Рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року у справі № 150/472/14-а постанову Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Таким чином, позовні вимоги позивача стосовно виплати щорічної допомоги на оздоровлення за період до 2013 року, вже були розглянуті у судовому порядку та їм було надано правову оцінку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України та Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про виплату коштів у розмірі 133980,00 грн. обов'язкових соціальних виплат на оздоровлення.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська