Справа № 2а-4756/11/1470
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2011-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2011 р. Справа № 2а-4756/11/1470

м. Миколаїв

Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Устинов І.А. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Прокурора Снігурівського району Миколаївської області,

в інтересах держави в особі ОСОБА_1,

до підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області,

за участю третьої особи управління Пенсійного фонду України в Снігурівському районі Миколаївської області,

про визнання протиправної та скасування постанови №19129257 від 30.06.2010 року, зобовязання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Снігурівського району Миколаївської області звернувся в інтересах ОСОБА_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Миколаївській області про визнання постанови №19129257 від 30.06.2010 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-565/08 протиправною та її скасування, а також про зобовязання відповідача відновити виконавче провадження №19129257 з виконання виконавчого листа №2-а-565/08.

До суду надійшла заява від прокурора про розгляд справи за його відсутності, у порядку письмового провадження.

До суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за його відсутності, у порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

До суду надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження, позов не визнав, свої доводи виклав у запереченнях, які знаходяться в матеріалах справи.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вирішуючи адміністративну справу, суд враховує наступне.

Постановою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18.11.2008 р. у справі №2-а-565/08 зобовязано Управління пенсійного фонду України в Снігурівському районі Миколаївської області провести нарахування та виплату додаткової соціальної гарантії відповідно до ст.6 ОСОБА_2 України "Про соціальний захист дітей війни" з 01 січня 2007 р.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2009 року рішення першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою зобовязано управління Пенсійного фонду України в Снігурівському районі Миколаївської області провести нарахування та виплату позивачу додаткової соціальної гарантії відповідно до ст.6 ОСОБА_2 України "Про соціальний захист дітей війни" з 09.07.07 р. до 31.12.07 р., та за 2008 рік, починаючи з 22.05.08 р. до 31.12.08 (а.с. 13-14).

Постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-а-565/08 .

Листом УПФУ в Снігурівському районі повідомило відповідача, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження, управлінням нараховано та виплачено ОСОБА_1 підвищення у розмірі 30% надбавки до мінімальної пенсії за віком.

Постановою від 30.06.2010 року виконавче провадження було закінчено у звязку з повним фактичним виконанням рішення, згідно виконавчого документу (а.с. 16).

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ст. 8 ч. 1 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ця норма частково кореспондується зі ст.3 Конституції України, якою визначено, що людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що невиконання або тривале невиконання судових рішень розцінюється судом, як порушення ст.ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

В свою чергу, порушення прав гарантованих Конвенцією призводить до збільшення звернень громадян України до Європейського суду з прав людини, погіршення іміджу держави на міжнародному рівні та призводить до втрат державного бюджету. При цьому, Європейським судом зазначається, що державною має бути забезпечений ефективний та доступний спосіб правового захисту у разі порушення ст.6 Конвенції, зокрема щодо невиконання судових рішень.

Правовідносини з виконання судових рішень в України регулюються приписами ОСОБА_2 України "Про виконавче провадження" від 21.04.99 р. №606-XIV (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (надалі ОСОБА_2 №606-XIV).

Відповідно до ст.1 ОСОБА_2 №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому ОСОБА_2, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим ОСОБА_2, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього ОСОБА_2 та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього ОСОБА_2 підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 ОСОБА_2 № 606-XIV передбачає, що державний виконавець зобовязаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного та повного виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом.

Заперечуючи проти позову державний виконавець зазначає, що, при виконанні рішень зобовязального характеру, до його повноважень не входить зясування розміру підвищення до пенсії як дитині війни.

Суд не може погодитись з такою позицією відповідача, оскільки, розмір виплаченого позивачу підвищення до пенсії не відповідає розміру, обрахованому за той самий період, та який виплачується "дітям війни" на даний час.

При невизначеності в питанні, яким слід вважати належне виконання рішення суду (у разі, коли рішення суду є незрозумілим), державному виконавцю надано право звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за розясненням рішення.

Позицію державного виконавця, яка полягає у відсутності обовязку звертатись за розясненням рішення, суд вважає помилковою, оскільки ОСОБА_2 №606-XIV визначає можливість звернення до суду за розясненням як право державного виконавця спрямоване на належне виконання судового рішення, а не як відсутність обовязку, навіть у випадку, коли таке звернення цілком виправдане та необхідне.

Враховуючи, що на час відкриття виконавчого провадження, судова практика з питань застосування мінімального розміру пенсії за віком, про який йдеться в ст.28 ОСОБА_2 України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", для розрахунку підвищення до пенсії, передбаченого для "дітей війни" ст. 6 ОСОБА_2 України "Про соціальний статус дітей війни", ще не була сталою, звернення державного виконавця за розясненням судового рішення було цілком виправданим та необхідним для захисту прав та інтересів позивача.

Однак таких дій державним виконавцем вчинено не було.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що державний виконавець переконався в отриманні позивачем навіть тієї суми, яка була нарахована Пенсійним фондом.

ОСОБА_2 № 606-XIV наділяє державного виконавця певними повноваженнями щодо здійснення примусового виконання рішення суду.

Так, з метою належного та своєчасного виконання судових рішень державному виконавцю наданий цілий комплекс повноважень. Зокрема, ст. 87 ОСОБА_2 № 606-XIV надає державному виконавцю право виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії.

У випадку, коли державний виконавець з будь-яких причин не скористався своїми повноваженнями для належного і повного виконання рішення суду, такі дії слід вважати бездіяльністю.

Відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про виконання усіх передбачених законом заходів для здійснення виконавчого провадження по виконанню рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2009 року.

У відповідності до ст. 2 ч. 3 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінивши докази, відповідно до ст. 86 КАС України, суд приходить до того, що відповідач не вжив всіх заходів по виконанню рішення суду, оскільки ці заходи не досягли мети, на яку вони були спрямовані, тому вважаються недостатніми та не вичерпними, а субєкт владних повноважень у такому разі був бездіяльним.

Згідно ст. 71 ч. 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач не довів належними засобами доказування правомірність його постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.06.2010 року та дотримання вимог ст. 2 КАС України при її прийнятті.

За таких обставин, позовні вимоги, в частині визнання постанови №19129257 від 30.06.2010 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-565/08 протиправною та її скасування, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.41 ОСОБА_2 №606-XIV, якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною, виконавче провадження підлягає відновленню у 3-денний строк з дня отримання ухвали суду.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати по справі відсутні, тому їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати постанову підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції Миколаївської області від 30.06.2010 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2а-565/08 протиправною та скасувати її .

3. Зобовязати підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції Миколаївської області відновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-565/08.

Відповідно до п.1 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя І. А. Устинов