Справа № 872/9075/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"02" вересня 2015 р. справа № 2а/0470/10648/12

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Поплавського В.Ю., Олефіренко Н.А.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2012 р. у справі № 2а/0470/10648/12

за позовом Державного підприємства "Підприємство Дніпродзержинської колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області №34"

до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

У вересні 2012 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати недійсними податкові повідомлення-рішення відповідача від 20 червня 2012 року:

- №, яким позивачу нараховано штраф в сумі 122 717,20 грн. (20%) за порушення граничного строку сплати грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 613 586,00 грн.;

- №, яким позивачу нараховано штраф в сумі 146 187,53 грн. (50%) за порушення граничного строку сплати грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 292 375,06 грн..

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2012 р. позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, грошові зобовязання з податку на додану вартість були погашені позивачем своєчасно, тому штрафні санкції за порушення граничного строку сплати застосуванню не підлягали.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначив, що судом першої інстанції прийняті до уваги лише докази позивача. Позивачем було пропущено граничні строки

узгоджених податкових зобовязань з податку на додану вартість за податковими деклараціями з податку на додану вартість за серпень - грудень 2008 року, січень - грудень 2009 року та січень - березень 2010 року в сумі 292 375,06 грн. та 613 586,00 грн., тому на підставі акту від 30.05.2012р. №1410/168/15-230/08679712 та відповідно до п.п. 17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України від 21.12.2000р. "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", п. 126.1 ст.126 Податкового кодексу України податковими повідомленнями-рішення від 20 червня 2012 року №, № до позивача застосовано штраф в розмірі 20% від суми погашеного боргу з податку на додану вартість - 613 586,00 грн., та 50% від суми 292 375,06 грн.

Відповідно до п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Позивач добровільно, на підставі платіжних доручень передав у власність держави свої кошти на сплату податку на додану вартість, але при цьому порушив черговість сплати податкового боргу і поточних податкових зобов'язань, крім того, графу "Призначення платежу" не було змінено і кошти позивача для сплати податку на додану вартість надійшли на рахунок Державного казначейства України і в графі "Призначення платежу" була вказана інформація, яку зазначив ДП "ПДВК № 34".

На думку відповідача, податкові повідомлення-рішення від 20.06.2012р. №, № НОМЕР_1. прийняті правомірно.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем було проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість позивача за серпень - грудень 2008 року, січень - грудень 2009 року, січень - березень 2010 року.

Відповідачем при перевірці використані податкові декларації з податку на додану вартість за серпень 2008 року від 22.09.2008 року № 78598, за вересень 2008 року від 20.10.2008 року № 90483, за жовтень 2008 року від 19.11.2008 року № 99965, за листопад 2008 року від 19.12.2008 року № 104520, за грудень 2008 року від 19.01.2009 року № 115947, за січень 2009 року від 19.02.2009 року № 24745, за лютий 2009 року від 20.03.2009 року № 28082, за березень 2009 року від 17.04.2009 року № 38886, за квітень 2009 року від 20.05.2009 року № 50837, за травень 2009 року від 18.06.2009 року № 54856, за червень 2009 року від 17.07.2009 року № 67370, за липень 2009 року від 19.08.2009 року № 77434, за серпень 2009 року від 16.09.2009 року № 80528, за вересень 2009 року від 15.10.2009 року № 91414, за жовтень 2009 року від 17.11.2009 року № 103181, за листопад 2009 року від 21.12.2009 року № 108234, за грудень 2009 року від 20.01.2010 року №118975, за січень 2010 року від 18.02.2010 року № 47550, за лютий 2010 року від 19.03.2010 року № 51291, за березень 2010 року від 20.04.2010 року № 61720.

Під час перевірки відповідачем встановлено, що позивач порушує терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання з податку на додану вартість протягом строків, визначених:

- до 01.01.2011р. - п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України від 21 грудня 2000 року №2181-111 "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" зі змінами та доповненнями.

- з 01.01.2011 року - п.57.1 ст. 57 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI.

За результатом перевірки складеного акт від 30.05.2012 року №1410/168/15-230/08679712.

На підставі акту перевірки від 30.05.2012 року №1410/168/15-230/08679712 відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 20.06.2012 року №, від 20.06.2012 року № НОМЕР_2, відповідно до яких до позивача за затримку на 728 календарних днів сплати суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 292 375,06 грн. було застосовано штраф у розмірі 50% - 146 187,53 грн., за затримку на 722 календарних днів сплати суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 613 586,00 грн. було застосовано штраф у розмірі 20% - 122 717,20 грн..

Суд першої інстанції прийшов до висновку неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень у звязку з тим, що своєчасний розрахунок позивача із Державним бюджетом України підтверджується наданими позивачем копіями платіжних доручень та виписок банку щодо сплати податкового зобовязання з податку на додану вартість за період з липня 2008 року по березень 2012 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень позивача, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (чинний на момент виникнення правовідносин між сторонами), платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Згідно пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (чинний на момент виникнення правовідносин між сторонами), штрафні санкції за порушення податкового законодавства накладаються на платника податків у розмірах, визначених цією статтею, крім штрафних санкцій за порушення валютного законодавства, що встановлюються окремим законодавством.

Штрафні санкції накладаються контролюючими органами, а у випадку, передбаченому пунктом 17.2 цієї статті, самостійно нараховуються та сплачуються платником податків.

У разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах, зокрема, при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання,- у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу.

З 01.01.2011 року набув чинності Податковий кодекс України.

Відповідно до п.57.1. ст.57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу (п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено, що податкові зобовязання з податку на додану вартість відповідно до податкових декларацій з податку на додану вартість позивача за серпень- грудень 2008 року, січень - грудень 2009 року, січень - березень 2010 року були погашені відповідачем вчасно, що підтверджується наданими позивачем копіями платіжних доручень та виписок банку щодо сплати податкового зобовязання з податку на додану вартість.

З метою перевірки доводів позивача щодо несвоєчасно погашення позивачем грошових зобовязань, що стало підставою для застосування до позивача штрафу, листом від 17.06.2014 року відповідачу було запропоновано в місячний строк здійснити звірку з позивачем за всіма податковими зобовязаннями та направити на адресу суду акт звірки, в якому вказати дату сплати кожного грошового зобовязання, визначеного податковими деклараціями з податку на додану вартість, посилаючись на платіжні доручення, якими вони були погашені.

11.08.2014 року у відповідь на зазначений лист від відповідача надійшов акт від 31.12.2012 року проведення звірення розрахунків платника з податку на додану вартість з бюджетом за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 року та копія скороченої форми облікової картки платника станом на 31.12.2012 року.

У наданих відповідачем документах та в акті перевірки від 30.05.2012 року №1410/168/15-230/08679712 відповідачем не було зазначено, на підставі яких платіжних доручень відповідач дійшов висновку про порушення позивачем строку погашення грошових зобовязань, самостійно визначених позивачем у податкових деклараціях з податку на додану вартість за серпень - грудень 2008 року, січень - грудень 2009 року, січень - березень 2010 року.

З письмових заперечень позивача вбачається, що сплачені позивачем кошти не були спрямовані відповідачем в повному обсязі на погашення самостійно визначених позивачем грошових зобовязань з податку на додану вартість, як це було вказано у призначенні платежу.

В обґрунтування вказаних доводів позивач долучив до заперечень копії судових рішень по справам №2а-15527/10/0470, №2а-7717/10/0470, №2а-7713/10/0470, №2а/0470/312/11, №2а/0470/123/11, №2а-10098/10/0470, №2а-8391/10/0470, №2а-14748/10/0470, №2а-12876/10/0470, №2а-12342/10/0470, якими було визнано неправомірними дії відповідача щодо самостійного зарахування сплачених позивачем сум в рахунок погашення заборгованості, що не була вказана у призначенні платежу за певний період.

Як визначено в пп.7.1.1 п.7.1 ст.7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", джерелами самостійної сплати податкових зобовязань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. № 22, передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому згідно з пунктом 3.8 зазначеної Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведених правових норм в їх сукупності випливає, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України належить виключно платнику.

Недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу та виконання податкових зобовязань, передбаченого пунктом 7.7 статті 7 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", в будь-якому випадку не надає права податковому органу змінювати призначення платежу, визначене платником податків.

Такий висновок також підтверджується п.3.1 ст.3 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платників податку перед бюджетами та державними цільовими фондами", яка визначаючи підстави для примусового стягнення активів платника податків, вказує, що активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду. В інших випадках платники податків самостійно визначають черговість та форми задоволення претензій кредиторів за рахунок активів, вільних від заставних зобовязань забезпечення боргу. У разі, якщо такого платника податків визнано банкрутом, черговість задоволення претензій кредиторів визначається законодавством про банкрутство.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на положення п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України є помилковим, оскільки самостійно визначені позивачем податкові зобовязання за податковими деклараціями з податку на додану вартість за серпень - грудень 2008 року, січень - грудень 2009 року та січень - березень 2010 року виникли до набрання чинності Податковим кодексом України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не довів суду правомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.12.2012 р. у справі № 2а/0470/10648/12 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Н.А. Олефіренко