Справа № 1304/6316/12
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Справа № 876/6555/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мікули О.І.,

суддів Кушнерика М.П., Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м.Львова від 05 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування рішень,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача- Львівської міської ради, третьої особи- Заставної Л.М., в якому просила визнати дії узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради щодо погодження меж ділянки на вул.Бойківській, 8 ОСОБА_2 від 09 листопада 2011р. - неправомірними та скасувати рішення (висновок) узгоджувальної комісії; визнати дії Львівської міської ради щодо прийняття ухвали №1713 від 26 липня 2012р. «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду площею 0,0054 га в межах червоних ліній терміном на 5 років по вул.Бойківській, 8 в м.Львові неправомірними та скасувати ухвалу Львівської міської ради в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду; визнати дії узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 17 жовтня 2012р. у частині підтвердження висновку узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів (протокол від 09 листопада 2011р. №15) щодо погодження межі земельної ділянки (по лінії В - Б) - суміжний землевласник та користувач ОСОБА_2 неправомірними та скасувати рішення (висновок) узгоджувальної комісії від 17 жовтня 2012р. в частині підтвердження висновку узгоджувальної комісії від 09 листопада 2011р. №15.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 05 травня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправними дії узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради щодо погодження меж ділянки на вул.Бойківська, 8 ОСОБА_2 від 09 листопада 2011р. та скасовано висновок узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 09 листопада 2011р. в частині погодження меж земельної ділянки на вул.Бойківська, 8 у м.Львові ОСОБА_2 відповідно до державного акту на право постійного користування від 07 жовтня 1997р., виданого громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку. Визнано протиправними дії Львівської міської ради щодо прийняття ухвали №1713 від 26 липня 2012р. «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду площею 0,0054 га в межах червоних ліній терміном на 5 років на вул.Бойківська, 8 у м.Львові, та скасовано ухвалу Львівської міської ради №1713 від 26 липня 2012р. «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду площею 0,0054 га в межах червоних ліній терміном на 5 років на вул.Бойківська, 8 в .м.Львові. Визнано дії узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 17 жовтня 2012р. у частині підтвердження висновку узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів №15 від 09 листопада 2011 року неправомірними та скасовано зазначений висновок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів та Львівська міська рада діяли відповідно до повноважень наданих законом та нормативними актами міської ради, в межах і спосіб, передбачений чинними законодавством. Крім того, зазначає, що узгоджувальна комісія погодила межу між земельними ділянками згідно з фактично існуючою межею відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник апелянта (відповідача) Львівської міської ради- Бондаренко М.І. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необгрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та провадження у справі закрити, оскільки такий спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Представники третьої особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необгрунтованими. Просять скасувати оскаржувану постанову та провадження у справі закрити.

Позивач у судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в її відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю- доповідача, пояснення представника відповідача та представників третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує рішення (висновок) узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 09 листопада 2011р. в частині погодження меж земельної ділянки на вул.Бойківська, 8 у м.Львові ОСОБА_2 відповідно до державного акту на право постійного користування від 07 жовтня 1997р., виданого громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку, а також ухвалу Львівської міської ради №1713 від 26 липня 2012р. «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду площею 0,0054 га в межах червоних ліній терміном на 5 років на вул.Бойківська, 8 в .м.Львові, та дії по їх прийнятті.

Крім того, позивач оскаржує рішення (висновок) узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 17 жовтня 2012р. за її заявою щодо погодження меж земельної ділянки на вул.Бойківській, 8а в м.Львові у частині підтвердження висновку узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів №15 від 09 листопада 2011 року, який стосується погодження меж земельної ділянки на вул.Бойківська, 8 у м.Львові ОСОБА_2, а також дії по його прийнятті.

З матеріалів справи також вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,0054 га, яка знаходиться в межах червоних ліній, і з приводу якої ОСОБА_2 звернулася до відповідача про надання в оренду, оскільки така межує з її земельною ділянкою, перебуває у користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно з державним актом про право постійного користування від 07 жовтня 1997 року, останні дали згоду на передачу такої в оренду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 09 листопада 2011р. (протокол №15), ухвала Львівської міської ради №1713 від 26 липня 2012р. «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду площею 0,0054 га в межах червоних ліній терміном на 5 років на вул.Бойківська, 8 в м.Львові та рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 17 жовтня 2012р. у частині підтвердження висновку узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів (протокол від 09 листопада 2011р. №15) щодо погодження межі земельної ділянки (по лінії В - Б) - суміжний землевласник та користувач ОСОБА_2 прийняті з порушенням норм чинного земельного законодавства України та підзаконних нормативно- правових актів, оскільки відповідач не повідомив належним чином позивача про засідання комісії 09 листопада 2011 року, на якому вирішувалось спірне питання - погодження меж ділянки, яку передано в оренду ОСОБА_2, а в подальшому це рішення стало підставою для прийняття решти оскаржуваних рішень.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас субєктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення субєктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч.2 ст.171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є субєктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

ОСОБА_1 оскаржила рішення, які є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обовязки тільки тих субєктів (чи визначеного цим актом певного кола субєктів), яким його адресовано.

Право на захист це самостійне субєктивне право, яке зявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власників вказаних земельних ділянок), в тому числі і позивача ОСОБА_1, прав чи обовязків у звязку із оскаржуваними рішеннями не породжує для останньої і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Посилання позивача на порушення її прав є безпідставними, оскільки зазначені рішення не стосуються її безпосередньо.

Щодо оскарження рішення (висновок) узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 17 жовтня 2012р. за заявою ОСОБА_1 щодо погодження меж земельної ділянки на вул.Бойківській, 8а в м.Львові, з яким не погоджується в частині підтвердження висновку узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів №15 від 09 листопада 2011 року, який стосується погодження меж земельної ділянки на вул.Бойківська, 8 у м.Львові ОСОБА_2, то в даному випадку колегія суддів вважає, що фактично між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 виник спір про межу земельної ділянки, тобто спір про право.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини не містять ознак публічно- правового характеру, і такий спір належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України (постанова від 24 лютого 2015 року справа №21-34а15), а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, п.4 ч.1 ст.198, ст.ст.203, 205, 206, 254 КАС України, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м.Львова від 05 травня 2014 року у справі № 1304/6316/12 у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування рішень - скасувати, та провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді М.П. Кушнерик

ОСОБА_8

Повний текст ухвали виготовлено 05 жовтня 2015 року.