Справа № 807/3684/14
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Справа № 876/5918/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сапіги В.П., Кухтея Р.В.

за участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про зобов'язання вчинити дії та стягнення заробітної плати, моральної шкоди та судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року позивач - ОСОБА_1 звернулася з позовом до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, в якому просить зобов'язати відповідача видати розпорядження про її вихід з декретної відпустки з допуском до робочого місця; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10.06.2014 року по 01.07.2014 року у сумі 1253,57 грн. і відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 7308,00 грн.; зобов'язати відповідача видати розпорядження про надання оплачуваної відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, нарахувати та оплатити листок непрацездатності; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, згідно договору про надання правової допомоги, в сумі 3500,00 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01.03.2007 року призначено на посаду начальника відділу у справах молоді та спорту райдержадміністрації. Відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації від 18.09.2012 № 361 «Про структуру районної державної адміністрації» відділ у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації шляхом злиття з відділом освіти райдержадміністрації реорганізовано в управління освіти, молоді та спорту райдержадміністрації, з передачею частини функцій управлінню соціального захисту населення райдержадміністрації. Розпорядженням голови райдержадміністрації від 27.11.2012 року № 454 «Про продовження терміну організаційних заходів, пов'язаних із змінами в структурі районної державної адміністрації» продовжено реорганізацію структурних підрозділів райдержадміністрації, яка завершилась у лютому 2013 року.

Суд першої інстанції вказує на те, що на момент оформлення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку посада начальника відділу у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації, яку обіймала ОСОБА_1, перебувала у стані реорганізації. Станом на 08.11.2012 року, тобто на перший день відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не було розроблено ні структури, ні Положення про новостворені структурні підрозділи, у зв'язку з чим не було можливості перевести ОСОБА_1 на одну із посад згідно нової структури.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 в період реорганізації відділу у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, звільнення не допускається згідно законодавства України.

Суд першої інстанції посилається на те, що згідно листа Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05.06.2014 року №03-12/200, позивачу було запропоновано вакантну посаду спеціаліста І категорії служби у справах дітей райдержадміністрації; згідно листа відповідача від 04.07.2014 року №03-12/301 - провідного спеціаліста відділу охорони здоров'я райдержадміністрації та відповідно до листа відповідача від 20.10.2014 року №1519/03-12 - завідувача сектору з питань профілактики безпритульності та бездоглядності серед дітей служби у справах дітей райдержадміністрації, від яких ОСОБА_1 відмовилась.

Таким чином, відділ у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації було реорганізовано, рівнозначної вакантної посади начальника структурного підрозділу райдержадміністрації немає. Відповідачем позивачу було запропоновано зайняти посаду спеціаліста І категорії служби у справах дітей райдержадміністрації, однак позивач відмовилась. Відтак, райдержадміністрація, на момент звернення до неї позивача із заявою від 04.06.2015 року, не мала можливості забезпечити переривання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вихід на роботу з 10.06.2014 року. Разом з тим, позивача було повідомлено про те, що при можливості райдержадміністрація забезпечить такій надання рівнозначної посади начальника структурного підрозділу райдержадміністрації по закінченню відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Також, суд першої інстанції вважає нобгрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки судом не встановлено незаконні дії чи бездіяльність відповідачів.

Крім того, суд першої інстанції вважає безпідставною вимогу позивача щодо зобов'язання відповідача видати розпорядження про надання оплачуваної відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, нарахувати та оплатити листок непрацездатності, оскільки ОСОБА_1 пропонувалось зайняти одну із трьох вакантних посад від яких вона відмовилась. А у зв'язку з тим, що залишилось невирішеним питання переведення ОСОБА_1 на одну із посад відповідно до діючої структури райдержадміністрації та те, що позивач не надала згоду на переведення її на одну із запропонованих посад, не можливо забезпечити проведення оплати листка непрацездатності у зв'язку з вагітністю та пологами із Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як це передбачає чинне законодавство.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, винесеною з порушенням норм матеріального права, ОСОБА_1 оскаржила її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що у відпустку у зв'язку з вагітністю і пологами вона вийшла в липні 2012 року, тобто до прийняття розпорядження Рахівської РДА від 18.09.2012 р. № 361 «Про структуру районної державної адміністрації».

Апелянт посилається на те, що прийняття на роботу працівників має відбуватись згідно із штатним розписом і з посадовим окладом, визначеним штатним розписом. Власник або уповноважений ним орган не вправі вивести працівника поза штат. Відповідно і згода виборного профспілкового органу (профспілкового працівника) надається після прийняття рішення про скорочення, але до виведення зі штатного розпису одиниці, яку обіймає працівник.

Крім того, вказує на те, що на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, яка надається відповідно до норм статті 18 Закону України «Про відпустки», за працівником зберігається місце роботи (посада). Отже, зазначена посада не підлягає виведенню зі штатного розпису.

Відтак, апелянт вважає, що за нею мала б зберігатися посада начальника відділу у справах сім'ї, молоді та спорту Рахівської РДА, яку вона могла б обійняти після виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, в тому числі і у зв'язку з достроковим виходом з такої відпустки. Неправомірним є пропонування районною державною адміністрацією їй нерівноцінних посад або відмова у допуску до роботи до завершення її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Крім того, законодавством не передбачено відмови в допуску до роботи у зв'язку з тим, що не закінчився трирічний термін відпустки по догляду за дитиною, оскільки ст. 179 КЗпП України і ст. 18 Закону України «Про відпустки» передбачено, що така надається за бажанням жінки і може бути використана частинами батьком дитини чи іншими родичами.

Апелянт вважає, що враховуючи подану нею заяву від 04.06.2014 р., її мало б бути допущено до виконання посадових обов'язків з 10.06.2014 р. на посаді, яка не підлягала виведенню зі штатного розпису Рахівської РДА. А відтак вона мала б отримувати заробітну плату до виходу у відпустку у зв'язку з вагітністю і пологами. Однак у зв'язку з незаконними діями відповідача, їй заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась. А тому, відповідно до ст. 235 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню заробітна плата у заявленому розмірі.

Таким чином, в даному випадку відповідач протиправно не допустив її до роботи, незаконною реорганізацією порушив законодавство, а також поставив під сумнів забезпеченість її майбутнього, оскільки вона не може розраховувати на заробіток, який би отримувала як начальник відділу РДА. Вказані обставини завдали їй душевних страждань. Тому з відповідача підлягала стягненню моральна шкода в заявленому розмірі.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 23 грудня 2003 року працює у Рахівській райдержадміністрації на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 23.12.2003 року № 122 «Про призначення ОСОБА_2, ОСОБА_1.».

У вересні 2006 року, відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації від 21.09.2006 року № 147 «Про призначення ОСОБА_1» ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу у справах молоді та спорту райдержадміністрації, а з 01.03.2007 року шляхом переведення її призначено начальником відділу у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації.

Відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації від 18.09.2012 № 361 «Про структуру районної державної адміністрації», відділ у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації шляхом злиття з відділом освіти райдержадміністрації реорганізовано в управління освіти, молоді та спорту райдержадміністрації з передачею частини функцій управлінню соціального захисту населення райдержадміністрації.

Розпорядженням голови райдержадміністрації від 27.11.2012 № 454 «Про продовження терміну організаційних заходів, пов'язаних із змінами в структурі районної державної адміністрації» продовжено реорганізацію структурних підрозділів райдержадміністрації, яка завершилась у лютому 2013 року.

На момент оформлення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку посада начальника відділу у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації, яку обіймала ОСОБА_1, перебувала у стані реорганізації.

ОСОБА_1 звернулася до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області із заявою від 04.06.2014 року, в якій просила відповідача перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та приступити до роботи з 10.06.2014 року.

Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області, не видавши жодного розпорядження, листом №03-12/204 від 10.06.2014 року повідомила позивача, про те, що відділ у справах сім'ї, молоді та спорту райдержадміністрації було реорганізовано; рівнозначної вакантної посади начальника структурного підрозділу райдержадміністрації немає. Позивачу було запропоновано зайняти посаду спеціаліста І категорії служби у справах дітей райдержадміністрації. Також, в данному листі зазначено, що райдержадміністрашя на даний час не має можливості забезпечити переривання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вихід на роботу з 10.06.2014 року. Разом з тим, повідомлено, що при можливості райдержадміністрація забезпечить позивачу надання рівнозначної посади начальника структурного підрозділу райдержадміністрації по закінченню відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно листа відповідача від 04.07.2014 року №03-12/301 позивачу було запропоновано зайняти посаду провідного спеціаліста відділу охорони здоров'я райдержадміністрації, а відповідно до листа відповідача від 20.10.2014 року №1519/03-12 - завідувача сектору з питань профілактики безпритульності та бездоглядності серед дітей служби у справах дітей райдержадміністрації, від яких ОСОБА_1 відмовилась.

Відповідно до статті 11 Закону «Про державну службу» державні службовці мають право користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України, Конституцією і законами України.

Державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

В силу ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Порядок та підстави надання соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку визначені статтею 18 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину.

На період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку.

Аналогічна норма містяться у статті 179 КЗпП України, відповідно до частини сьомої якої відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Як встановлено, 4 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Рахівської РДА Закарпатської області із заявою, в якій просила відповідача перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та приступити до роботи з 10.06.2014 року.

Однак, жодного розпорядження про переривання відпустки та вихід на роботу Рахівською РДА Закарпатської області прийнято не було, у зв'язку з чим, на думку ксуду апеляційної інстанції, позовна вимога про зобов'язання Рахівської РДА видати розпорядження про вихід з декретної відпустки ОСОБА_1 з допуском до робочого місця підлягає до задоволення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10.05.2014 року по 01.07.2014 року у сумі 1253,57 грн., так як відповідно до ст.235 КЗпП України рішення про виплату працівникові заробітної плати приймається при прийнятті рішення про поновлення на роботів чи у разі затримки видачі трудової книжки, у зв'язку з чим відсутні підстави для виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Також не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині зобов'язання Рахівської РДА видати розпорядження про надання оплачуваної відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, нарахувати та оплатити листок непрацездатності серії АГИ № 384914, виданий 01.07.2014 року ОСОБА_1.

Із змісту листа Виконавчої дирекції Закарпатського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 05.12.2014 року №05-05- 1752 щодо правомірності призначення та виплати допомоги по вагітності та пологах гр. ОСОБА_1 по листку непрацездатності № 384914 за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності видно, що на момент пред'явлення листа непрацездатності ОСОБА_1 не була переведена ні на одну із посад відповідно затвердженої структури.

У даному випадку оплата листка непрацездатності серія АГИ № 384914 від 01.07.2014 року у зв'язку з вагітністю та пологами неможлива, оскільки приведе до порушення п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266, яким передбачено, - якщо у розрахунковому періоді перед настанням страхового випадку застрахована особа не мала заробітку з поважних причин: тимчасова непрацездатність, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, або якщо страховий випадок настав у перший день роботи, середня заробітна плата для розрахунку страхових виплат та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця визначається виходячи з місячної тарифної ставки (посадового окладу), встановленої працівникові на момент настання страхового випадку.

ОСОБА_1 не перебувала на жодній посаді, їй не було встановлено посадовий оклад, у зв'язку з чим розрахунок допомоги по вагітності та пологам із посадового окладу іншого працівника буде порушенням чинного законодавства.

Відмовляючи в задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції покликався на недоведеність заподіяння ОСОБА_1 такої шкоди, оскільки відсутні незаконні дії чи бездіяльність відповідача.

Однак, на думку апеляційного суду, з вказаними висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Вказана стаття КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із ст.237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Ураховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (Постанова ВСУ №6-23цс12 від 25.04.2012року).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини справи: бездоганну роботу позивача у відповідача протягом тривалого часу, неодноразово нагороджувалась почесними грамотами за багаторічну сумлінну роботу, характер порушення її прав, погіршення стану її здоров'я, перебування на лікуванні, зусилля, вжиті для відновлення трудових прав. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

А тому, враховуючи вимоги п.п.3, 5, 9, 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з РДА слід стягнути в користь позивачки 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

З врахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим з помилковим застосуванням норм матеріального права, в зв'язку з чим його слід скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Згідно ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, ч. 4 ст. 202, ст.ст. 205, 207, 254 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року у справі №807/3684/14 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області видати розпорядження про вихід з декретної відпустки ОСОБА_1 з допущенням до робочого місця та відшкодування моральної шкоди скасувати та прийняти нову постанову, якою позов у зазначеній частині задовольнити частково.

Зобов'язати Рахівську районну державну адміністрацію Закарпатської області видати розпорядження про вихід з декретної відпустки ОСОБА_1 з допуском до робочого місця.

Стягнути з Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області в користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді В.П. Сапіга

Р.В. Кухтей

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.10.2015 року.