Справа № 816/4220/15
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/4220/15

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді Довгопол М.В.,

суддів Удовіченка С.О. , Бойка С.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання Кулик - Куличок О.Л.,

представника відповідача ОСОБА_1 Міністрів України - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 Міністрів України, ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14 вересня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 Міністрів України, ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області , в якому просила: зобов'язати ОСОБА_1 Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету України цільових грошових коштів, для відшкодування матеріальної шкоди за 2015 рік, в розмірі 6655 грн., недоплаченої щорічної до 5 травня інваліду війни ОСОБА_5 разової грошової допомоги, визначеної у розмірах відповідно до вимог чинного Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"" та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"; стягнути з ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради через Головне управління Державного казначейства в Полтавської області грошові кошти, для відшкодування матеріальної шкоди за 2015 рік, в розмірі 6655 грн., недоплаченої щорічної разової грошової допомоги відповідно до чинного Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що вона є інвалідом І групи та відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на отримання щорічної грошової допомоги в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком. Стверджувала, що у 2015 році отримала грошову допомогу до 5 травня в розмірі 2 835 грн., тоді як мінімальна пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та згідно із положеннями статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" станом на 05.05.2015 була встановлена в розмірі 949 грн. Таким чином грошова допомога, на думку позивача, підлягала виплаті їй у розмірі 9 490 грн. За таких обставин позивач вважає, що має право на отримання недоплаченої суми грошової допомоги в розмірі 6655 грн.

Позивач в судове засідання не з'явилася, в прохальній частині позовної заяви просила справу розглянути без її участі.

Представник ОСОБА_1 Міністрів України в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні адміністративного позову.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_1 Міністрів України зазначала, що позовні вимоги стосовно зобов'язання Уряду здійснити регулювання порядку та розміру допомоги, визначеної Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", є формою втручання в дискреційні повноваження ОСОБА_1 Міністрів України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Вказувала, що розділом 4 Регламенту ОСОБА_1 Міністрів України, затвердженого постановою ОСОБА_1 Міністрів України від 18.07.2007 №950, встановлено, що головним розробником проекту акту Уряду є орган, який вносить проект акта до ОСОБА_1 Міністрів. Розробниками проектів актів ОСОБА_1 Міністрів України є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів АРК, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Таким чином проект акту відносно регулювання порядку та розміру допомоги визначеної Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має бути розроблено органом, до компетенції якого входить вирішення зазначених питань.

Відносно виплати позивачу разової грошової допомоги у 2015 році в сумі 2835 грн, то стверджувала, що вказана виплата була здійснена на підставі ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі, який визначено постановою ОСОБА_1 Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України /а.с.23-27/.

Представник відповідача ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області в судове засідання не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності.

У письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що виплата разової грошової допомоги у 2015 році ОСОБА_5 здійснена з урахуванням постанови ОСОБА_1 Міністрів України від 31.03.2015 №147 "Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 №80-VIII, яким передбачено, що у 2015 році норми положення статей 9,12,13,14,15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених ОСОБА_1 Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік. Таким чином, вважає, що ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області діяв в межах повноважень, передбачених законодавством, згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів, розпису державного бюджету України та відповідності напрямків витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню /а.с.21/.

Представник відповідача ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

У письмових запереченнях представник відповідача посилався на те, що щорічну виплату одноразової грошової допомоги до 5 травня проводить ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, натомість ОСОБА_3 праці та соціального захисту не має рахунків, по яких проводиться фінансування та виплата разової грошової допомоги. Встановлення розміру щорічної грошової допомоги та виділення додаткових коштів для її відшкодування за рішеннями судів також не входить до компетенції управління /а.с.16-18/.

Представник Головного управління Державного казначейства в Полтавській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надав.

За приписами частини 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача, представника Головного управління Державного казначейства в Полтавській області та представника ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, на підставі наявних у справі матеріалів.

Суд, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 Міністрів України, представника ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого Київського районної в м. Полтаві ради, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії Є №069820 від 23.06.2005, копія якого знаходиться в матеріалах справи /а.с. 6/

У 2015 році позивачу виплачено щорічну грошову допомогу до 05 травня в сумі 2 835 грн, про що свідчить інформація ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області /а.с. 22/ та не заперечується позивачем.

Позивач, не погоджуючись із сумою виплати щорічної грошової допомоги , передбаченої статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", звернулася до суду із позовом щодо стягнення доплати щорічної разової допомоги в сумі 6655 грн та регулювання порядку та розміру допомоги через виділення цільових грошових коштів з Державного бюджету України ОСОБА_1 Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку правомірності дій відповідачів та обґрунтованості позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-ХІ (надалі Закон 3551-ХІ) цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно із положеннями статті 4 Закону 3551-ХІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Позивач належить до категорії ветеранів війни як інвалід війни І групи, що не заперечується відповідачами та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до положень частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня інвалідам Великої вітчизняної війни І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" змінена вищезазначена стаття Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме: зазначено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються ОСОБА_1 Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет.

Рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України положення п. 20 розділу ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" стосовно виплати щорічної разової допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність.

Разом з тим суд враховує, що відповідно до статті 17 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015, доповнено розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, зокрема, пунктом 26, згідно із яким установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених ОСОБА_1 Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналогічна норма закріплена також пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 № 80-VІІІ, який набрав чинності 01.01.2015.

Таким чином законодавцем у 2015 році надано право на встановлення розміру разової грошової допомоги до 5 травня ОСОБА_1 Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 у справі № 3-рп/2012 за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України", визначено, що ОСОБА_1 Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів ОСОБА_1 Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", ОСОБА_1 Міністрів України прийняв постанову від 31.03.2015 року №147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань», яка набрала чинності 04.04.2015 (надалі постанова КМУ № 147).

Підпунктом 1 пункту 1 постанови КМУ №147 установлено, що у 2015 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 2 835 гривень.

Таким чином, ОСОБА_1 Міністрів України в межах наданих йому повноважень Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII та Законом України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 № 80-VІІІ, встановлено розмір разової грошової допомоги до 5 травня. Положення вказаних Законів в частині надання права ОСОБА_1 Міністрів України визначати розмір такої допомоги, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, неконституційними не визнавалися.

В силу положень частини 1 статті 17-1 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області проведено виплату позивачу щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2015 рік у розмірі 2 835 гривень, тобто у відповідності до вимог постанови КМУ № 147 від 31.03.2015 року, прийнятої згідно із Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII та Законом України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 № 80-VІІІ.

Таким чином суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області при виплаті позивачу разової грошової допомоги до 5 травня діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення грошових коштів для відшкодування матеріальної шкоди за 2015 рік в розмірі 6 655 грн. недоплаченої щорічної до 5 травня допомоги та зобовязання ОСОБА_1 Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету цільових грошових коштів для відшкодування матеріальної шкоди за 2015 рік у розмірі 6 655 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

При цьому суд погоджується із доводами представника відповідача ОСОБА_1 Міністрів України, що, крім іншого, такий спосіб захисту права як зобов'язання ОСОБА_1 Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету України цільових грошових коштів для відшкодування коштів для відшкодування матеріальної шкоди, є втручанням у дискреційні повноваження ОСОБА_1 Міністрів України, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Посилання позивача на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені у пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України», а саме : «держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним», а також, у рішенні у справі Yvonne van Duyn V. Home Office, а саме: «держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобовязання», суд відхиляє, оскільки вони не можуть бути застосовані до даних правовідносин, зважаючи на те, що розмір одноразової допомоги до 5 травня у 2015 році встановлено у відповідності до норм законів України, при цьому правова позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року свідчить про допустимість зменшення соціальних виплат залежно від фінансового стану держави.

Відносно доводів позивача про те, що відповідачами проігноровано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , суд зазначає наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти

своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших

зборів або штрафів.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі Велікода проти України» Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога положення статті 1 Першого протоколу, полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «ОСОБА_7 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000).

Суд також зауважив, що «у цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши ОСОБА_1 Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції».

Суд вказав, що «зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_8 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceiзгo Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)».

Відповідно до положень частин 1, 2 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи відповідачами доведено правомірність своїх дій, натомість позивачем не підтверджено обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Отже, беручи до уваги наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 Міністрів України, ОСОБА_6 по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 06 жовтня 2015 року.

Головуючий суддя ОСОБА_9
суддя суддя ОСОБА_10 ОСОБА_11