Справа № 2а-15060/10/2670
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2011-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2011 року < Час проголошення > № 2а-15060/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Пащенка К.С., суддів Григоровича П.О., Кузьменка В.А., при секретарі судового засідання Шмігелю Т.В., розглянувши адміністративну справу
за позовомШахзаман Хілі
доДержавного комітету України у справах національностей та релігій
проскасування рішення,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №358-10 від 14.10.2010 та зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій розглянути заяву позивача про надання статусу біженця відповідно до процедури, передбаченої Законом.

В судовому засіданні позивач не наполягала на участі перекладача, оскільки розуміє українську мову і може висловлюватись на ній, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач заперечення на позов не надав, явку своїх представників в судове засідання не забезпечив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте надіслав копію особової справи громадянки ОСОБА_1 .

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 24.01.2011 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 31.01.2011, про що повідомлено сторонам після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч. 4 ст. 167 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

30.08.2010 Державним комітетом України у справах національностей та релігій на підставі абз. 5 ст. 10 Закону України Про біженців прийнято рішення № 358-10 про відмову в наданні статусу біженця громадянці ОСОБА_1 Шахзаман Хілі.

Відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України Про біженців статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до абз. 2 ст.1 Закону України «Про біженців»особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як видно з висновку органу міграційної служби щодо надання або відмови в наданні статусу біженця від 01.07.2010 у справі №10.25.0010-01 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця у звязку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За змістом п. 21 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території. Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на цей час.

Шахзаман Хіля прибула до України у 1997 році разом з своєю матірю ОСОБА_2 Мохаммад. Наказом управління Київської обласної державної адміністрації № 514 від 03.07.1997 ОСОБА_2 Мохаммад надано статус біженця як особі, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у ОСОБА_1 внаслідок війни, а також того, що її чоловік Шахзаман Ахмадзай був військовим.

Як видно з матеріалів справи, 02.08.2009 Шахзаман Хіля прийняла християнство та на момент розгляду справи працює на волонтерських засадах в Міжнародному благодійному фонді «Дитячий соціально-реабілітаційний центр «Сонячне світло», що підтверджується сертифікатом від 02.08.2009 та довідкою №04 від 21.01.2011.

Згідно з ст. 35 Конвенції про статус біженців 1951 року договірні Держави зобов'язуються співпрацювати з Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців чи будь-яким іншим органом Об'єднаних Націй, на який може перейти виконання його функцій, і, зокрема, сприятимуть виконанню ним обов'язків щодо нагляду за застосуванням положень цієї Конвенції. Щоб дати Управлінню Верховного комісара чи будь-якому іншому органу Організації Об'єднаних Націй, що може перейти на його місце, можливість подавати доповіді відповідним органам Організації Об'єднаних Націй, Договірні Держави зобов'язуються забезпечувати їх у належній формі потрібними їм відомостями та статистичними даними, стосовно: a) стану біженців; b) виконання цієї Конвенції і c) законів, розпоряджень та декретів, які чинні або які можуть набути чинності, з питання про біженців.

Відповідно до змісту методичних рекомендацій Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців що до оцінки потреб у міжнародному захисті стосовно шукачів притулку з ОСОБА_1 за 2009 рік, конституція ОСОБА_1 не містить положень про перехід з ісламу в християнське або інше віросповідання і, не дивлячись на заклик до дотримання прав людини та основних свобод, посилається на закони шаріату для регулювання питань, прямо не передбачених у Конституції. Відповідно до деяких інтерпретацій шаріату вихід з ісламу розглядається як віровідступництво та карається смертю. За таких умов, не дивлячись на те, що протягом останніх кількох років смертна кара за вихід з ісламу відповідно до наявних даних п не проводилась, робиться висновок про те, що особи, які вийшли з ісламу, піддаються ризику переслідування за ознакою віросповідання.

За таких умов, враховуючи, що позивач вийшла з ісламу та прийняла християнство, а також враховуючи, що відповідно до рекомендацій Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців щодо оцінки потреб у міжнародному захисті стосовно шукачів притулку з ОСОБА_1 за 2009 рік такі особи піддаються ризику переслідування за ознакою віросповідання, суд вважає безпідставним висновок Державного комітету України у справах національностей та релігій про відсутність у Шахзаман Хілі умов, передбачених абзацом другим статті 1 цього Закону, у вигляді обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, судом враховуються, що матері позивача ОСОБА_2 Мохаммад уже надано статус біженця Наказом управління Київської обласної державної адміністрації № 514 від 03.07.1997, а відповідно до ст. 4 Закону України «Про біженців» Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців. Члени сім'ї особи, якій надано в Україні статус біженця, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати в Україну і набути статусу біженця, за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим статті 10 цього Закону.

Суд не приймає посилання Державного комітету України у справах національностей та релігій на відсутність підтверджуючих документів про наявність родинного звязку між позивачем та ОСОБА_2 Мохаммад та різницю в прізвищах, оскільки вказаний звязок підтверджується посвідченням біженця №ПБ 001642, виданим Державним комітетом України у справах національностей та релігій ОСОБА_2 Мохаммад, правильність імені позивача підтверджується довідкою Посольства Ісламської Республіки ОСОБА_1 №320 від 05.11.2009, а відмінності в прізвищах пояснені Шахзаман Хіля та ОСОБА_2 Мохаммад під час співбесід.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірного рішення.

Водночас, з аналізу п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України видно, що вимога про визнання нечинним рішення може стосуватися лише нормативно-правового акта, а вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним) індивідуального акта (рішення) виключає вимогу про скасування цього ж акта, оскільки правові наслідки застосування обох згаданих вимог в даному випадку співпадають. Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений ч. 4 ст. 11 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №358-10 від 14.10.2010 та зобовязання Державного комітету України у справах національностей та релігій розглянути заяву позивача про надання статусу біженця відповідно до процедури, передбаченої Законом.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

За таких умов, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України на його користь з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Шахзаман Хілі задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №358-10 від 30.08.2010 про відмову в наданні статусу біженця Шахзаман Хілі.

3. Зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій розглянути заяву Шахзаман Хілі про надання статусу біженця відповідно до процедури, передбаченої Законом України «Про біженців».

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Шахзаман Хілі (02217, АДРЕСА_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 грн. 40 коп. (три гривні 40 коп.).

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддяОСОБА_3

СуддіОСОБА_4

ОСОБА_5