Справа № 815/4593/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4593/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, третя особа Головне управління Державної фіскальної служити в Одеській області, про визнання недійсною податкової консультації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати недійсною податкову консультацію від 09.04.2015 р. № 1187/1707.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Державне підприємство «ОСОБА_1 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України є державним підприємством і діє як комерційне підприємство, яке засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Відповідно до Статуту ДП «БДМПТ», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 06.06.2013 р. № 354, майно підприємства є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, ОСОБА_2 володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, відповідно до вимог законодавства, а у випадках, передбачених законодавством та нормативними актами Уповноваженого органу управління, - за погодженням з Уповноваженим органом управлінням, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та Статуту. З метою зясування позиції Державної фіскальної служби України щодо кола платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (ст.266 ПК України), 18.03.2015 р. ДП «БДМТП» звернулося до ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області за індивідуальною податковою консультацією. 09 квітня 2015 р. позивачем отримано індивідуальну податкову консультацію від 09.04.2015 р. № 1187/1707, відповідно до якої фіскальним органом визнано позивача платником вищевказаного податку на підставі пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України. На думку позивача, вищезазначена податкова консультація суперечить нормам та змісту відповідного податку, оскільки за приписами пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку визначені саме власники об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, тоді як позивачем здійснюється господарське відання державною власністю. У позовній заяві позивач вдається до правової природи права власності, господарського відання, посилаючись на ст.316 ЦК України, ст.137 ГК України, що на його думку виключає ДП «БДМТП» з кола платників вищевказаного податку. Зважаючи на хибність висновків податкового органу при наданні податкової консультації, позивач звернувся за судовим захистом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, пославшись на пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, як на підставу для висновку, викладеного в спірній податковій консультації. Зокрема, за правовою позицією відповідача, не є обєктом оподаткування обєкти житлової власності та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності). Зважаючи на відповідність індивідуальної податкової консультації змісту відповідного податку, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Головного управління Державної фіскальної служити в Одеській області до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Представники сторін зазначили, що ними надано всі докази в обґрунтування позову та заперечень проти позовних вимог, потреби заслухати свідка чи експерта немає, у зв'язку із чим згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Судом встановлено, що листом від 18.03.2015 р. вих. № 500 ДП «БДМТП» звернулося до Державної фіскальної служби України за індивідуальною податковою консультацією, в якому просило надати розяснення, чим є ДП «БДМТП» платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. У листі позивачем було зазначено, що все майно на праві господарського відання відображається на балансі ДП «БДМТП» та перебуває у державній власності, тобто у Порта відсутні повноваження щодо розпорядження майном, власником якого є держава. Також у листі наведено положення ст.319 ЦК України та ст.134 ГК України в аспекті права власності та кореспонденції із пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України.

ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області від 09.04.2015 р. № 1187/1707 позивачу надано індивідуальну податкову консультацію, в якій наведено приписи пп.266.1.1 п.266.1 ст.266, пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, зокрема підкреслено пп. «а»: «повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими», пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України, - із виділенням «обєктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені».

Конкретний висновок у податковій консультації відсутній, проте зі змісту та оформлення останньої вбачається, що податковим органом визнано ДП «БДМТП» платником податку, визначено ст.266 ПК України.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

В ухвалі від 31.03.2010 № 15-у/2010 Конституційний Суд України зазначив, що офіційне тлумачення і застосування правових норм є різними видами юридичної діяльності. Офіційним тлумаченням вважається діяльність компетентного органу державної влади щодо з'ясування і роз'яснення волі законодавця, матеріалізованої в нормі права (усвідомлення та роз'яснення смислу норм права з метою найбільш правильної їх реалізації). Правозастосовна діяльність полягає в індивідуалізації правових норм щодо конкретних суб'єктів і конкретних випадків, тобто в установленні фактичних обставин справи і підборі правових норм, які відповідають цим обставинам. Пошук та аналіз таких норм з метою їх застосування до конкретного випадку є складовою правозастосування.

Відповідно до п.53.3 ст.53 ПК України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Законом України від 28.12.2014 р. № 710-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення окремих положень», який набрав чинності з 01.01.2015 р., внесено зміни до Податкового кодексу України в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

На даний час стаття 266 ПК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 07.07.2011 р. N 3609-VI, від 24.05.2012 р. N 4834-VI, від 28.12.2014 р. N 71-VIII, від 14.05.2015 р. N 420-VIII, від 17.07.2015 р. N 652-VIII, від 17.07.2015 р. N 654-VIII) викладена в наступній редакції:

Відповідно по пп.266.1.1 п.266.1 вказаної статті платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 цієї ж статті є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп.266.2.2 п.266.2 статті 266 ПК України не є об'єктом оподаткування:

а) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);

б) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;

в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;

г) гуртожитки;

ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, в тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради;

д) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину;

е) об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;

є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;

ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності;

з) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;

и) об'єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об'єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність;

і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг.

Таким чином, наявна колізія, що полягає у визначенні платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як власника об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, та виключення з обєктів оподаткування об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності).

При цьому суд критично оцінює доводи сторони позивача, оскільки в даному випадку, з урахуванням доводів сторін, слід застосовувати системне тлумачення норм, зокрема, податкового законодавства. У цьому сенсі доцільно встановити співвідношення норм, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст.37 Закону «Про власність» (втратив чинність 20.06.2007 р. згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України») майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, на основі якого підприємство володіє, користується і розпоряджається вказаним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать закону і цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

Відповідно до загальних положень про право власності, встановлених главою 23 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтями 324-327 Цивільного кодексу України визначено об'єкти та суб'єктів права власності Українського народу, права приватної власності, права державної власності, права комунальної власності.

Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (стаття 133 Господарського кодексу України)

Стаття 136 Господарського кодексу України визначає право господарського відання речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 135 Господарського кодексу України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно, зокрема, на праві господарського відання.

Частиною першою статті 134 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (частина п'ята статті 22 Господарського кодексу України). Так, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання (частина друга статті 74 Господарського кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Статуту ДБ «БДМТП» ОСОБА_2 створено з метою організації і здійснення перевалки вантажів з одного виду транспорту на інший, обслуговування суден, пасажирів і вантажів, перевезення вантажів і пасажирів на суднах, що належать ОСОБА_2, а також для отримання прибутку.

Згідно з п.3.5 Статуту ОСОБА_2 несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна відповідно до законодавства. ОСОБА_2 не несе відповідальності за зобовязаннями держави та Уповноваженого органу управління. Уповноважений орган управління не несе відповідальності за зобовязаннями ОСОБА_2.

Відповідно до п.4.1, п.4.2 Статуту ДП «БДМТП» майно ОСОБА_2 становлять оборотної та необоротні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі ОСОБА_2. ОСОБА_2 є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, ОСОБА_2 володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, відповідно до вимог законодавства, а у випадках, передбачених законодавством та нормативними актами Уповноваженого органу управління, - за погодженням з Уповноваженим органом управління, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» об'єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.74 ГК України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Позивач акцентує увагу саме на праві власності, як правовому режимі майна, в якості основного критерію для цілей оподаткування вказаним податком. Втім, суд вважає, що доводи позивача про правозастосування та його методологічну основу, які покладені в основу адміністративного позову, базуються виключно на засадах юридичного позитивізму, що суперечить засаді розумності правового регулювання та безумовно призводить до незабезпечення справедливого балансу.

Для вірного вирішення даного спору необхідно виходити з мети запровадженого податку та волевиявлення законодавця. Зокрема, у пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України (щодо податкової реформи)» від 28.12.2014 р. № 710-VIII в якості обґрунтування необхідності прийняття законопроекту вказано, що метою законопроекту є покращення умов ведення бізнесу в Україні з одночасним підвищенням показників України в міжнародних рейтингах, а також підвищення ефективності використання ресурсів економіки, зокрема: зменшення витрат підприємств на визначення податкових зобов'язань і складання податкової звітності та держави на адміністрування податків; усунення недоліків діючого законодавства, які дозволяють великим платникам отримувати податкові вигоди; спрощення виконання податкового обовязку малим бізнесом, зменшення податкового навантаження на малий бізнес.

Відповідно до висновку Головного науково-експертного управління від 25.12.2014 на проект Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України (щодо податкової реформи)» від 28.12.2014 р. № 710-VIII у сфері комерційної нерухомості цей податок буде, по суті, податком на основні фонди. Його запровадження має стимулювати бізнес продавати непотрібні площі і, крім того, такий податок дозволить наповнити місцеві бюджети за рахунок оподаткування великих торгівельних комплексів, розважальних центрів, які перераховують сьогодні до бюджетів незначну орендну плату.

В теорії права розглядаються питання доцільності існування у законодавстві, а також застосування у практичній діяльності права господарського відання як правового режиму майна юридичних осіб, заснованих державою. Основні позиції полягають у тому, що зазначену правову конструкцію слід зберегти у законодавстві, або відмовитись від неї і визнати всіх юридичних осіб, заснованих державою, власниками майна, або право господарського відання треба замінити іншим правом (правами).

Зокрема, майно юридичних осіб державної форми власності належить таким особам не на праві власності воно закріплене за ними на праві господарського відання або праві оперативного управління. З огляду на це, форми участі цього майна в господарському обігу мають певні особливості. У деяких випадках на практиці виникають проблеми, повязані зі здійсненням управлінських функцій щодо майна державних підприємств (організацій, установ), а також використанням майна державної власності субєктами, за якими воно закріплено: ці проблеми стосуються питань обліку, утримання, списання, відчуження майна та інших сфер, що стосуються майнових інтересів держави як власника.

Вирішуючи спір, суд також враховує положення п.89.2 ст.89 ПК України, відповідно до якого з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Тобто у розумінні Податкового кодексу України майно платника податків, у т.ч. яке перебуває в господарському віданні або оперативному управлінні, може бути обєктом податкової застави, що свідчить про намір законодавця дотримання принципів справедливості і розмірності.

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, справа N 1-17/2005).

Вирішуючи спір, суд також враховує закріплений в пп.4.1.2 п.4.2 ст.4 ПК України принцип рівності усіх платників перед законом, який полягає у недопущенні будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

Однак правова позиція позивача ґрунтується саме на застосуванні виключення відносно нього з підстав форми власності юридичної особи та місця походження капіталу, - задля звільнення від оподаткування певним податком, що безумовно не відповідає принципу рівності усіх платників перед законом. Відповідні виключення запроваджуються виключно у самому Податковому кодексі і в даному випадку містяться у пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 цього Кодексу у контексті майна, яке звільняється від оподаткування.

Віднедавна Європейський суд почав аналізувати обмеження прав відповідно до притаманного Конвенції критерію законності. Згідно з цим критерієм закон повинен відповідати мінімальним стандартам якості, таким як ясність, точність і передбачуваність. У практиці Суду закріплено принцип, за яким норма вважається передбачуваною, якщо її сформульовано з достатньою точністю, яка дає можливість особі регулювати свою поведінку, за потреби, після відповідної консультації.

Так практикою Європейського Суду було встановлено, що законодавство має пройти випробування на передбачуваність або, кажучи словами Вищого кримінального суду Шотландії «закон повинен відповідати певним стандартам ясності та зрозумілості».

Таким чином, суд дійшов висновку, що визначальним фактором при визначенні кола платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, при визначенні виключення відповідних категорій платників податків, слід керуватись пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, як спеціальною нормою, яка має на меті саме відокремлення певних об'єктів від оподаткування. Застосування ж в пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України слова «власник», на думку суду, не утворює правову конструкцію, яка ставить у залежність режим власності майна для цілей оподаткування цим податком, з огляду викладені вище приписи податкового законодавства та висловлений авторами законопроекту намір запровадити податок.

Враховуючи, що в силу приписів підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова консультація це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону, зміст запиту Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт», суд вважає, що відповідь контролюючого органу була надана позивачеві в межах його запиту та в межах повноважень Державної фіскальної служби України.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, третя особа Головне управління Державної фіскальної служити в Одеській області, про визнання недійсною податкової консультації відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Суддя ____________ І.В. Завальнюк

В задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «ОСОБА_1 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, третя особа Головне управління Державної фіскальної служити в Одеській області, про визнання недійсною податкової консультації відмовити.