Справа № 452/1406/14-а
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Справа № 876/9741/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сапіги В.П., Кухтея Р.В.

за участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Самбірського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Львівської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2012 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Старосамбірської міської ради Львівської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить визнати протиправним рішення відповідача від 28.04.2010 року № 2253 «Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки гр. ОСОБА_2.»; скасувати державний акт, виданий 19.11.2010 року ОСОБА_2, на право власності на земельну ділянку площею 0,0530 га, розташовану в м. Старий Самбір Львівської області та призначену для ведення особистого селянського господарства.

Постановою Самбірського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що із наявних в матеріалах справи державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вбачається, що вимоги ЗК України при вирішенні питання про передачі земельних ділянок у власність відповідачем були дотримані, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є суміжними землекористувачами, так як їх земельні ділянки не мають спільної межі. Із проектів землеустрою також видно, що межі земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2, погоджувалися із суміжними землекористувачами, але із ОСОБА_1 ці межі не погоджувалися, так як їх ділянки не мають спільних меж.

Крім того, судом першої інстанції відхилено як безпідставні посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_2, є її власністю унаслідок спадкування після смерті батька і у неї вона не вилучалася.

Таким чином, рішення відповідача від 28.04.2010 року № 2253 «Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки гр. ОСОБА_2.» та виданий ОСОБА_2 19.11.2010 року на підставі цього рішення державний акт на право власності на земельну ділянку є правомірними.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржили її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Самбірського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року та винести нову постанову, якою позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що право користування земельною ділянкою перейшло до позивача в результаті набуття права власності на будинок в порядку спадкування, а з введенням в дію чинного земельного законодавства. Позивач скористалась правом приватизації земельної ділянки у відповідності до ч.3 ст.116 Земельного кодексу України, у зв'язку із чим право користування перейшло у право приватної власності на землю.

У зв'язку із цим, апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що у свідоцтві про право на спадщину не зазначено про включення в спадщину земельної ділянки, є беззмістовними, оскільки діючим на той час законодавством було прямо передбачено перехід майнових прав на землю при переході прав на будівлю, а свідоцтво про право на спадщину (як і договір купівлі-продажу) є правовстановлюючим документом, який засвідчує право позивача на користування земельною ділянкою.

Крім того, щодо висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем було дотримано порядок надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2, то апелянт стверджує, що такі обставини не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах справи знаходиться лист-відповідь Старосамбірської міської ради №975 від 02.11.2012 року на запит позивача, яким підтверджується, що відповідачу не відомо коли приймалось рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_2, і при прийнятті рішення про затвердження кінцевих розмірів земельної ділянки площею 0,0530 га ОСОБА_2, перевірки наявності чи відсутності порушення майнових прав інших осіб не проводилося. З огляду на це, явним є факт порушення відповідачем порядку надання земельної ділянки, так як за умови дотримання необхідних процедур, не відбулось би порушення прав позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішенням Старосамбірської міської ради Львівської області від 28.04.2010 року № 2253 «Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки гр. ОСОБА_2.» передано у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0530 га для ведення особистого селянського господарства в м. Старий Самбір Львівської області по вул. Зарічна, 26А та затверджено кінцевий розмір вказаної земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною 1 ст.125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

На переконання суду апеляційної інстанції, рішення Старосамбірської міської ради Львівської області від 28.04.2010 року № 2253 «Про затвердження кінцевого розміру земельної ділянки гр. ОСОБА_2.», яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після видачі 19.11.2010 року ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №263223 на підставі вказаного рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 203 КАС України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у адміністративній справі - закриттю.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Самбірського районного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року у справі №452/1406/14-а за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської міської ради Львівської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку скасувати та провадження у даній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді В.П. Сапіга

Р.В. Кухтей

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 06.10.2015 року.