Справа № 813/6005/13-а
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2015-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року Справа № 876/12187/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу приватного підприємства «МеДіС» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року у справі за позовом приватного підприємства «МеДіС» до інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

приватне підприємство «МеДіС» звернулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №0345 від 17.07.2013р.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції приватне підприємство «МеДіС» оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що у постанові вказано, що Департаментом економічної політики Львівської міської ради (ДЕП ЛМР) в ході здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу на підставі п.п. 45, 46, 47 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 29.12.2003р. №2067, було надіслано на адресу позивача вимогу №23/Р-3-1311 від 16.04.2013р. про усунення самовільного розміщення реклами з терміном виконання до 21.04.2013 р. Судом стверджено, що позивач зазначену вимогу не виконав, однак не вказав якими належними та допустимими доказами підтверджується факт надсилання згадуваної вимоги (квитанція відділення поштового звязку, повідомлення про вручення поштового відправлення), а також факт невиконання позивачем зазначеної вимоги. Відповідні докази на підтвердження даних фактів повинен був надати відповідач, оскільки згідно ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, ч. 4 даної статті також передбачено, що суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Зазначених дій ні відповідач, ні суд не вчинили, тому позивач вважає, що це є порушенням норм процесуального права і як наслідок має місце неповне, необєктивне та однобічне зясування обставин у справі.

У подальшому у постанові суд вказує, що внаслідок невиконання Вимоги №23/Р-3-1311 від 16.04.2013р. ДЕП ЛМР скерував відповідачу подання №23/Р-3-1492 від 13.05.2013р., в порядку передбаченому п.п. 6, 46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою КМУ від 29.12.2003р. №2067. Інформація щодо дати складення згаданого подання не відповідає дійсності та наявним матеріалам справи, оскільки в ході ознайомлення з матеріалами справи 20.09.2013р. Позивачем встановлено, що з огляду на наявну копію в матеріалах справи дане подання датоване 13.05.2012р. Такі ж неправдиві відомості щодо дати подання містяться й у протоколі про порушення законодавства про рекламу від 04.06.2013р. №0407, складеного уповноваженою особою Відповідача - головним спеціалістом ОСОБА_1 (копія в матеріалах справи арк. 37) на підставі якого було розпочато розгляд справи про порушення законодавства про рекламу і винесено в подальшому оскаржуване рішення. Таким чином посилання суду на подання ДЕП ЛМР №23/Р-3-1492 від 13.05.2013р., як на доказ, яким суд у постанові і відповідач у своїх запереченнях на позов обґрунтовує факт вчинення позивачем порушення законодавства про рекламу, - є неправомірним, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності саме такого подання.

Крім того, у постанові вказано, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про рекламу» контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснює у межах своїх повноважень центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, - щодо захисту прав споживачів реклами, і у відповідності до частини 2 цієї статті відповідні органи мають право вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами надання певних документів, усних чи письмових пояснень, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю. З огляду на ці законодавчі положення відповідачем був надісланий на адресу позивача лист від 04.06.2013р. №2614 в якому вказано, що позивач порушив законодавство про рекламу, встановивши зовнішню рекламу за адресою: м. Львів, вул. Некрасова 35В без дозволу органів місцевого самоврядування і зобовязано надати інформацію про вартість розповсюдження реклами. Твердження відповідачем факту порушення в цьому листі не були підкріплені належними та допустимими доказами (акти перевірки, обстеження, тощо), а також не вказано який саме вид зовнішньої реклами (відповідно до визначення ст. 1 Закону України «Про рекламу») розміщено з порушенням зазначеного законодавства. Відповідно до ч. 13 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою КМУ від 26.05.04р. №693 посадові особи Держспоживїнспекцїї, які розглядають справу, повинні перевірити відповідність порядку розповсюдження реклами вимогам законодавства, а відповідно до ч. 17 цього порядку на посадових особах Держспоживінспекції лежить обовязок доведення факту вчинення правопорушення. Відповідач жодних з вищезазначених дій не вчинив і не надав позивачеві разом зі згаданим листом доказів в обґрунтування своїх тверджень. Позивач в позовній заяві та в додаткових поясненнях в обґрунтування позовних вимог, а також в ході судового розгляду справи неодноразово вказував на необґрунтованість та недоведеність тверджень відповідача, котрі він виклав у своїх запереченнях на позов та висловлював в ході судового засідання, однак суд не взяв їх до уваги при вирішенні справи і не надав їм належної правової оцінки.

Окрім цього у постанові вказано, що позивачем не надано відомостей, вказаних у згаданому листі від 04.06.2013р. №2614 чи інших належних доказів, які б спростовували твердження відповідача про порушення законодавства про рекламу. Такий висновок суду є помилковим, оскільки в матеріалах справи є належним чином завірена копія листа ПП «МеДіС» від 10.06.2013р. №113-06/13, надісланого на адресу відповідача, який був реакцією на лист відповідача від 04.06.2013р. №2614, зі змісту якого вбачається, що позивач заперечив факт порушення ним законодавства про рекламу і вказав відповідачеві на безпідставність та неповноту його обвинувачень. Суд не надав належної правової оцінки даному доказу.

Крім того суд вказав, що відповідач, у відповідності до п.п. 14, 16 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою КМУ від 26.05.04р. №693, листами №2853 та №2854 від 18.06.2013р. повідомив позивача про розгляд справи про порушення законодавства про рекламу, який був призначений на 05.07.2013р. і зазначає лише, що позивач не забезпечив явку повноважного представника. Однак поза увагою суду був залишений доказ надсилання позивачем клопотання про відкладення розгляду справи від 01.07.2013р. 132-07/13, зі змісту якого вбачається, що позивач вважав дії Держспоживінспекцїї такими, що порушують його законні права та інтереси і клопотав про надання можливості захистити свої права та інтереси шляхом перенесення розгляду справи на пізніший термін через обєктивну неможливість явки повноважного представника. Даний факт вказує на неповне відображення судом у постанові усіх обставин справи, які досліджувалися в ході судового розгляду, а також на неналежну та неповну оцінку усіх доказів, які наявні в матеріалах справи і відповідно це є порушенням вимог до змісту Постанови, передбачених ст. 163 КАС України.

17.07.2013р. відповідачем складено протокол №0345 та прийнято рішення №0345 про накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про рекламу в розмірі 1700,00 грн. (одна тисяча сімсот гривень) з посиланням на п.1 ч.1 ст. 16 та п.6 ст. 27 Закону України «Про рекламу». В ході судового засідання позивач вказував на неповноту та необєктивність зазначених протоколу та рішення, оскільки в них не вказано підстав, на основі яких таке рішення прийнято і немає посилань на відповідні належні та допустимі докази, які б свідчили про факт вчинення позивачем зазначеного порушення, в чому вбачається порушення відповідачем вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою КМУ від 26.05.04р. №693.

Позивач зазначав, що спірні світлини не можуть слугувати належним та допустимим доказом того, що ця конструкція розташована саме за адресою: м. Львів, вул. Некрасова 35В, оскільки на світлинах не відображено ідентифікацію (№) будинку та назви вулиці. А з огляду на те, що даний рекламний засіб (як вбачається зі світлин) не є стаціонарним і може бути встановлений будь-ким і будь-де, тому не можливо зробити однозначний висновок хто саме даний засіб встановив і чи належить він ПП «МеДіС» на праві власності. Суд не взяв до уваги доводів позивача щодо недоведеності факту вчинення правопорушення, а саме встановлення рекламного засобу за адресою: м. Львів, вул. Некрасова 35В. Оригінали даних світлин в судовому засіданні не досліджувалися, а долучені до матеріалів справи копії не відповідають вимогам ст. 79, 80 КАСУ, а також п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 «Національний стандарт України. Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. № 55. Відповідач в ході судового розгляду не зміг належним чином довести факт встановлення даного рекламного засобу за вказаною адресою, а суд у постанові приходить до висновків лише з тих підстав, що інформація, зображена на рекламному засобі може належати ПП «МеДіС». Суд вказує на те, що позивач не заперечував, що інформація, зображена на рекламному засобі відповідає дійсності, однак суд не вказав на те якими доказами доводиться факт розташування даного засобу за згадуваною адресою, оскільки в рішенні від 17.07.2013р. №0345 стверджується факт розташування рекламного засобу саме за цією адресою.

Судом не враховано, не надано належної правової оцінки та не наведено достатніх мотивів відхилення усіх доводів позивача, заявлених в адміністративному позові та додаткових поясненнях в обґрунтування позовних вимог, щодо застосування інших нормативно-правових актів, які врегульовують порядок здійснення своїх повноважень щодо контролю за дотриманням законодавства про рекламу Інспекцією у справах захисту прав споживачів, а саме проведення відповідних (планових та позапланових) перевірок і складення на їх підставі відповідних Актів, якими власне і підтверджується факт вчинення субєктом господарювання певного правопорушення (в даному випадку самовільного встановлення рекламного засобу без дозволу органів місцевого самоврядування). Відповідно ст. 1 до Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» від 23.07.1998р. №817/98 органи виконавчої влади, уповноважені від імені держави здійснювати перевірку фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності (далі - контролюючі органи), проводять планові та позапланові виїзні перевірки. Статтею 10 Указу Президента України від 23.07.98 N 817/98 передбачено, що державні органи у справах захисту прав споживачів здійснюють позапланову перевірку діяльності суб'єктів підприємницької діяльності виключно на підставі отриманих від споживачів скарг про порушення такими суб'єктами вимог законодавства про захист прав споживачів. За таких обставин доводи відповідача щодо розмежування приписів законодавства про рекламу і про захист прав споживачів щодо здійснення контролю та проведення перевірок є невірними, а його висновок про непоширення норм Указу Президента України від 23.07.98 N 817/98 на здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу - помилковим. До того ж проведення планових та позапланових перевірок також передбачено наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 14.03.2003 № 42 «Про підвищення ефективності роботи державних органів у справах захисту прав споживачів при здійсненні перевірок суб'єктів господарської діяльності», який є чинним і недійсним у встановленому порядку не визнавався.

З огляду на наведені вище доводи позивач вважає неправомірними та незаконними дії Держспоживінспекції, оскільки посадова уповноважена особа відповідача відповідно до ч. 13 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою КМУ від 26.05.04р. №693 повинна була перевірити достовірність поданих матеріалів шляхом здійснення заходів контролю (перевірки), ч. 17 даного Порядку передбачено, що провадження у справі припиняється, якщо в діях рекламодавця, виробника та розповсюджувача реклами не виявлено ознак порушення законодавства про рекламу або не доведено факт вчинення порушення. Однак як вбачається з матеріалів справи жодних планових чи позапланових перевірок відповідач не здійснював, тому і оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

На підставі викладеного, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.09.2013р. та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

У даній спірній ситуації суд першої інстанції правильно вважав, що засади рекламної діяльності в Україні, врегулювання відносин, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами визначено Законом України «Про рекламу» і згідно статті 1 вказаного Закону, зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг, а пунктом 1 частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу» визначено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 45 Типових правил розміщення зовнішньої реклами затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства. Пунктом 46 та 47 вище зазначених правил визначено, що у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою про усунення порушень у визначений строк. У разі невиконання цієї вимоги орган, який здійснює контроль, подає інформацію спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розповсюджувач зовнішньої реклами, винний у порушенні цих Правил, несе відповідальність згідно із законодавством.

Судом першої інстанції зясовано, що у ході здійснення контролю у сфері реклами Департаментом економічної політики Львівської міської ради встановлені ознаки порушення вимог ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу». У звязку з виявленим порушенням, Департаментом економічної політики Львівської міської ради надіслано на адресу позивача вимогу № 23/Р-3-1311 від 16.04.2013р. про усунення самовільного розміщення реклами, надано термін на усунення вказаного правопорушення до 21.04.2013р. та зобовязано ПП «МеДіС» відповідно до п.9.4 Правил розміщення зовнішньої реклами у м.Львові письмово проінформувати їх про виконання зазначеної вимоги. Позивач не виконав вимогу № 23/Р-3-1311 від 16.04.2013р., а тому Департамент економічної політики Львівської міської ради направив на імя начальника Держспоживінспекції у Львівській області подання № 23/Р-3-1492 від 13.05.2013р. про порушення Приватним підприємством «МеДіС» Закону України «Про рекламу».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ст. 26 Закону України «Про рекламу» контроль за дотриманням законодавства України про рекламу щодо захисту прав споживачів реклами у межах своїх повноважень здійснює спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів. Функції державного контролю за дотриманням законодавства про рекламу у Львівській області здійснює Інспекція з питань захисту прав споживачів у Львівській області, яка наділена повноваженнями по застосуванню до порушників законодавства фінансових санкцій, передбачених Законом України «Про рекламу». Відповідно до частини 2 статті 26 вказаного Закону, на вимогу органів державної влади, на які покладено контроль за дотриманням законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобовязані надавати документи, усні чи письмові пояснення, відео - та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.

Судом першої інстанції встановлено, що Листом від 04.06.2013р. за № 2614 Інспекція з питань захисту прав споживачів у Львівській області запропонувала позивачу в строк до 18.06.2013р. надати інформацію про вартість розповсюдження реклами, розміщеної з порушенням вимог рекламного законодавства та пояснення по факту розміщення рекламних конструкцій з порушенням вимог Закону України «Про рекламу». Позивач не надав відповідачу відомостей, вказаних у згаданому вище листі чи інших належних доказів, які б спростовували твердження відповідача про порушення ПП «МеДіС» вимог Закону України «Про рекламу».

На виконання вимог п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про рекламу», органи державної влади зобовязані повідомляти рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними законодавства про рекламу не пізніш як за три дні до такого розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день, пункту 14 Постанови Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004р. «Про затвердження Порядку накладання штрафів за порушення законодавства про рекламу» згідно якого справа розглядається за участю представника особи, щодо якої порушено справу та пункту 16 вказаної Постанови Кабінету Міністрів України згідно якого у разі відсутності особи, щодо якої порушено справу, його справу може бути розглянуто, якщо незважаючи на своєчасне повідомлення про місце і час розгляду справи не надійшло обгрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи, Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області листами № 2853 та № 2854 від 18.06.2013р. повідомлено позивача про розгляд 05.07.2013р. справи про порушення законодавства про рекламу.

Позивач на засідання по розгляду справи про порушення ним законодавства про рекламу участі повноважного представника не забезпечив. На підставі клопотання розгляд справи перенесено на 17.07.2013р., про що позивача повідомлено листами від 05.07. 2013 року № 3141 та № 3142. ПП «МеДіС» отримано дані листи. Відповідно позивачем клопотання про перенесення розгляду справи 17.07.2013р., чи будь яких інших доказів, які би вказували на поважність причин відсутності представника позивача на даному засіданні, на адресу відповідача не надсилались, а тому суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що відповідачем не було порушено встановлений Законом України «Про рекламу» та Постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004р. порядок проведення такого засідання.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідальність за порушення законодавства про рекламу встановлена статтею 27 Закону України «Про рекламу», відповідно до якої особи, винні у порушенні законодавства про рекламу, несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення законодавства про рекламу несуть рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами. Згідно частини 4 вказаної статті, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за поданням органів державної влади, зазначених у статті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, накладають штрафи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини другої цієї статті, - у розмірі пятикратної вартості розповсюдженої реклами.

Судом першої інстанції встановлено, що за наслідками засідання по справі про порушення законодавства про рекламу Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області складено протокол № 0345 від 17.07.2013р. та прийнято рішення № 0345 від 17.07.2013р., згідно з яким за самовільне розміщення зовнішньої реклами у населеному пункті без погодження з органами місцевого самоврядування, що є порушенням вимог пункту 1 частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу», та у звязку з ненаданням відповідачем інформації щодо вартості розповсюдженої реклами, на ПП «МеДіс», відповідно до п.6 ст.27 Закону України «Про рекламу», накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн. та зобовязано сплатити зазначений штраф в бюджет м. Львова.

Рішення № 0345 від 17.07.2013р. про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу та протокол № 0345 від 17.07.2013р. надіслано відповідачу листом №3350 від 19.07.2013р.

Щодо посилання позивача на положення ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарського діяльності» відповідно до якої, заходи контролю, що проводяться уповноваженими органами державної влади здійснюються шляхом проведення планових та позапланових перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій, то суд першої інстанції правильно зазначив, що статтею 2 вказаного Закону передбачено, що дія цього закону поширюється на відносини, повязані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Поняття державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності наведено в статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарського діяльності». Зокрема, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства субєктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, прийнятного рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Отже порушення, що полягає у самовільному розміщенні реклами та відповідальність за таке порушення не входить у зміст поняття державного нагляду (контролю) визначеного Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарського діяльності». Оскаржуване позивачем рішення було прийняте відповідачем в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004р. «Про затвердження Порядку накладання штрафів за порушення законодавства про рекламу» та згідно з п.46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067.

Оскільки, на конструкції зображений логотип ПП «МеДіС», зазначені адреса місця здійснення ним діяльності та інша рекламна інформація щодо виду діяльності позивача, крім цього, вказана рекламна інформація розміщена також на інтернет-сайті позивача: www.mеdis.соm.uа то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спеціальна конструкція, яка зафіксована на світлинах, підпадає під ознаки зовнішньої реклами визначеної Законом України «Про рекламу», а відтак рішення про накладення на ПП «МеДіС» штрафу винесено правомірно, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи вище наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу приватного підприємства «МеДіС» - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2013 року по справі № 813/6005/13-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.В. Ільчишин

ОСОБА_2

Повний текст ухвали виготовлений 18.09.2015 року