Справа № 815/2785/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2785/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року м. Одеса 10 год. 30 хв.

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Аракелян М.М.

судді - Завальнюка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Фарес до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення Державної міграційної служби України № 338-15 від 27.04.2015 року, яким ОСОБА_1 Фаресу було відмовлено в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття, зобовязання Державної міграційної служби України та Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області надати ОСОБА_1 Фаресу, ІНФОРМАЦІЯ_1 статус біженця в Україні,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 Фарес до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення Державної міграційної служби України № 338-15 від 27.04.2015 року, яким ОСОБА_1 Фаресу було відмовлено в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття, зобовязання Державної міграційної служби України та Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області надати ОСОБА_1 Фаресу, ІНФОРМАЦІЯ_1 статус біженця в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином ОСОБА_2, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки вже більше 4 років на його Батьківщині йде війна. Після багато численних бомбардувань рідного міста ОСОБА_3 Айн, та практично повного зруйнування його, вся сімя ОСОБА_1 Фарес була змушена переїхати до села Тел ОСОБА_4, а інші численні родичі переїхали до Германії, Іраку та інших країн. Проте, відповідач, при прийнятті оскаржуваного рішення безпідставно не звернув належної уваги на вказані факти. З урахуванням зазначеного, позивач вважає, що він має цілком обґрунтовані побоювання повернення на Батьківщину на підставі того, що конфлікт в ОСОБА_2 набирає все більш міжетнічного характеру, тому будучи курдом за походженням він має ризик переслідування, та загрози життю за цією ознакою (аркуші справи 4-7).

Через канцелярію суду за вхід. № 19366/15 від 05.08.2015 року відповідачем ДМС України, надано письмові заперечення проти позову, у яких відповідач зазначив, що позов не визнав, вважав його безпідставним та просив відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи тим, що за результатами проведеного міграційною службою аналізу відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою було підтверджено відсутність умов передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Щодо вказаних ОСОБА_1 Фарес обставин стосовно побоювання повернення на Батьківщину внаслідок того, що на території ОСОБА_2 йде війна та позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань по причині належності до курдської національності, відповідач зазначає, що громадянська війна в країні не розглядається як причина виїзду позивача в Україну, оскільки вперше до України ОСОБА_5 Фарес виїхав ще у 2000 році. Крім того, надані заявником пояснення та докази вивчені органом міграційної служби не дають підстав вважати, що позивач переслідувався в ОСОБА_2, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до будь-яких подій, через які мав би обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Стосовно того, що у разі повернення ОСОБА_1 Фарес на Батьківщину йому загрожуватиме служба в армії, відповідач зазначає, що інформація стосовно примусового вербування позивача до збройних сил не доведена, в будь-якому випадку, згідно міжнародного законодавства, можливістю для уникнення зазначеного факту є релігійні переконання особи або «пацифістські» погляди. Крім того, регіон постійного проживання позивача знаходиться під контролем курдів. Інформація щодо присутності провладних військових в регіоні та примусового вербування до збройних сил не знайшла свого підтвердження, тощо (аркуші справи 125-132).

Письмові заперечення проти позову від Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області до суду не надано.

Через канцелярію суду за вхід. № 24042/15 від 28.09.2015 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (аркуш справи 208).

В судовому засіданні за участю представника відповідачів, з урахуванням наданого представником позивача клопотання, було поставлено на обговорення питання щодо можливості у відповідності до приписів ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідачів вирішення клопотання представника позивача про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження залишила на розсуд суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

На підставі вказаного, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Фарес ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2 Хасеке, постійно проживав у м. Рас Аль-Айн, не одружений, має неповну вищу освіту, яку здобув на території України протягом 2000 2007 років, навчання не закінчив через фінансові проблеми. З 2004 року працював приватним підприємцем, на даний час працює в мережі швидкого харчування у м. Одеса, не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних чи військових організацій (аркуші справи 66-71, 76-79).

На територію України позивач востаннє прибув 25.08.2013 року, авіарейсом Алеппо (ОСОБА_2) Миколаїв (Україна). Державний кордон з Україною перетнув легально на підставі національного паспорту J.S 98 4018748 та студентської реєстрації Одеського національного університету ім.. Мечникова.

Усі найближчі родичі, згідно матеріалів особової справи, проживають на території ОСОБА_2 в області Хасеке, інформація стосовно їхнього переслідування відсутня.

З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2013 року позивачем до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області подано заяву (реєстраційний номер 1169-04 від 27.08.2013 року), про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши тим, що він є громадянином ОСОБА_2, на території України проживає вже давно. Він та його сімя завжди були проти політики влади ОСОБА_2. Заявник зазначив, що в 2008 році втратив паспорт та задля отримання нового, звернувся у посольство ОСОБА_2. Проте, у виданні паспорту заявнику було відмовлено, оскільки він знаходиться у чорному списку. Відтоді, заявник почав відчувати небезпеку повернення до ОСОБА_2, а особливо після початку революції в країні його походження (аркуші справи 57-59).

Відповідно до правових норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання ст. 9 п. 6 були направлені запити до УСБУ в Одеській області стосовно зазначеної особи заявника, стосовно протиправної діяльності, яка б перешкоджала наданню статусу біженця, додатково, позивач був перевірений за інформаційними базами Інтерполу, тощо. Інформації щодо неправомірної діяльності виявлено не було.

За результатами розгляду документів ОСОБА_1 Фарес, що звернувся із заявою про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, на підставі проведеного інтервю та вивчення матеріалів справи вказаного громадянина ОСОБА_2, відділом у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 08.10.2013 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» (аркуш справи 86).

На підставі вказаного висновку, наказом № 105 від 08.10.2013 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 87).

08.10.2013 року службовою особою відділу у справах біженців УСБ ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту Альхарбутлі ОСОБА_6, про що складено протокол (аркуші справи 80-85).

Вказаним протоколом зафіксовано, що позивач за національністю є курдом та зафіксовано пояснення позивача стосовно причин виїзду з території ОСОБА_2. Так, заявник зазначив, що під час його проживання на території ОСОБА_2, ніяких проблем у нього не було. Коли ОСОБА_1 Фарес приїхав до України, то дізнався, що сирійці які тут мали доступ до влади та звязки з посольством та владою, мають повноваження подавати його установчі данні в реєстри тих, що вели протиправну або опозиційну діяльність, якщо з ними посваритися. Коли заявник зібрав до ОСОБА_2 йому стало відомо, що його імя є в списку тих, кому заборонено вїзд. Крім того, позивач у ході співбесіди зазначив, що станом на даний час на території його Батьківщини йде війна. Його рідний брат Амер приймав участь у військових діях. Також, заявник зазначив, що він є військовозобовязаним та вказав, що у разі повернення на території ОСОБА_2 є побоювання, що його призвуть до армії, але він не має наміру брати участь у військових діях, оскільки не підтримує політики влади країни. Щодо повернення на Батьківщину, заявник зазначив, що не має такого наміру та з урахуванням зазначеного просив надати йому притулок в Україні.

09.02.2015 року ОСОБА_1 Фарес звернувся до органу міграційної служби із заявою про надання додаткових доказів та надав роздруківки з мережі Інтернет стосовно інформації про загострення конфлікту у ОСОБА_2, тощо (аркуші справи 108-115).

17.03.2015, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2013OD0281 щодо відмови у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного закону (аркуші справи 116-124).

Вказаним висновком зафіксовано неможливість обґрунтування причин виїзду іноземця з ОСОБА_2 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки, як було встановлено у ході розгляду заяви іноземця, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження заявника, відповідачем було підтверджено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, у ході розгляду заяви іноземця, не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі його повернення на Батьківщину, тощо.

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2013 OD 0281 ОСОБА_1 Фарес, громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято рішення № 338-15 від 27.04.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні (аркуш справи 54).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом надіслання ОСОБА_1 Фарес відповідного повідомлення (аркуш справи 53).

Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач намагався мотивувати свою заяву зазначивши, що є громадянином ОСОБА_2. До України приїхав на навчання, на даний час не має можливості повернутись до країни постійного проживання через триваючу на території ОСОБА_2 громадянську війну та через побоювання бути призваним до армії або стати жертвою свавільного насилля, яке на даний час відбувається на Батьківщині позивача.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. ОСОБА_4 таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 або 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача шукача притулку, в якості доводів в обґрунтування заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, що станом на даний час на території країни його громадянського походження відбуваються військові дії, та через побоювання бути призваним до армії або стати жертвою свавільного насилля, бути вбитим не може станом на даний час повернутись до ОСОБА_2.

Відповідач у своїх запереченнях вказує про те, що у своєму позові ОСОБА_1 Фарес вказує про прийняття рішення ДМС України без дослідження інформації по країні його походження, однак, ситуація на Батьківщині позивача є загальновідомим фактом але військові дії заполонили не всі міста ОСОБА_2, залишися й ті, які живуть та функціонують у звичайному режимі. Також, на території ОСОБА_2 залишились проживати усі родичі позивача. Крім того, в обґрунтування прийнятого рішення, відповідач посилається на те, що загострення ситуації в ОСОБА_2 не розглядається в якості підстави для отримання міжнародного захисту. Заявник виїхав на території України задовго до загострення ситуації на Батьківщині, за захистом звернувся після довгострокового нелегального перебування на території нашої країни, що вважається елементом зловживання процедурою, приймаючи той факт, що особа є соціально-адаптованим на території України. Заявник не привів жодних фактів особистих переслідувань, інформація щодо спричинення іноземцеві серйозної шкоди у разі повернення на Батьківщину також не знайшли підтверджень під час розгляду матеріалів особової справи.

Суд вважає, що доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території ОСОБА_2 загострився військовий конфлікт.

Так, у своєму позові позивач послався на побоювання повертатись на батьківщину у даний час, через побоювання бути вбитим, оскільки на даний час його батьківщина перебуває у стані військового конфлікту.

Однак, у висновку, який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення, УСБІОБГ ГУ ДМС України в Одеській області вказує, що на території України позивач проживав з 2000 року, тобто задовго до початку військових дій.

Проте, на думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 Фарес про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну легально на підставі паспорта та студентської візи, на теперішній час має побоювання повернення у ОСОБА_2, у звязку з військовими подіями, які відбуваються на території країни його громадянської належності.

Також, відповідачем вказується про ненадання заявником ані під час співбесіди, ані під час анкетування жодної інформації стосовно соціально-політичної ситуації у регіоні постійного проживання, лише зазначено, що в ОСОБА_2 йде війна, при цьому, у своїй заяві позивач зазначив, що населений пункт, у якому заявник постійно проживав на території ОСОБА_2 було зруйновано.

Суд зазначає, що стосовно підтверджуючих доказів, їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про непереривне насилля та масові вбивства в ОСОБА_2. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з ОСОБА_2 як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була ОСОБА_2, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в ОСОБА_2 не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, що б особи, які залишають ОСОБА_2, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в ОСОБА_2 та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

ОСОБА_1 існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

На підставі встановлених обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України 338-15 від 27.04.2015 року, яким підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та прийнятим з порушенням ч. 5 ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області від 24.11.2014 року по справі № 2013 OD 0281 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_2, з урахуванням того, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, оскільки у вказаному висновку відповідач сам вказує, що на даний час у ОСОБА_2 йдуть військові дії. Також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повному мірі інформація щодо загрози життю позивача у разі його повернення до ОСОБА_2 на даний час через військовий конфлікт в країні.

Крім того, у своїх рекомендаціях, УВКБ ООН зазначає про необхідність розгляду заяв про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на основі справедливих та ефективних процедур та вважає, що більшість громадян, які звертаються за міжнародним захистом, вірогідніше всього, відповідають критеріям поняття «біженець» у відповідності до ст. 1 Конвенції 1951 року про статус біженців.

На підставі того, що судова колегія дійшла висновку про неповноту вивчення та перевірки матеріалів, що можуть бути підставами вважати наявними та достатніми умови для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, рішення ДМС України № 338-15 від 27.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає визнанню його протиправним та скасуванню.

Враховуючи зазначені обставини, керуючись приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 Фарес щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України № 338-15 від 27.04.2015 року.

Крім того, на підставі встановлених судом обставин щодо неповного вивчення та дослідження Державною міграційною службою України матеріалів відносно позивача під час розгляду його заяви, з урахуванням прийнятого судом висновку щодо необхідності врахувати відповідачем обставини, встановлені судом під час розгляду справи, з урахуванням інформації щодо країни походження позивача тощо, що виключають можливість прийняття такого рішення, колегія суддів дійшла висновку про зобовязання відповідача повторно переглянути заяву ОСОБА_1 Фарес про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 Фарес до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання рішення Державної міграційної служби України № 338-15 від 27.04.2015 року, яким ОСОБА_1 Фаресу було відмовлено в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту нечинним з моменту його прийняття, зобовязання Державної міграційної служби України та Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області надати ОСОБА_1 Фаресу, ІНФОРМАЦІЯ_1 статус біженця в Україні задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 338-15 від 27.04.2015 року «Про відмову у визнанні ОСОБА_1 Фарес біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасувати.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Фарес про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача та обставин, встановлених судом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.В. Балан

Суддя М.М. Аракелян

Суддя І.В. Завальнюк