Справа № 344/16863/14а,2а/344/90/15
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2015-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 р. Справа № 876/4262/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Глушка І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського слідчого ізолятора про стягнення грошової компенсації за речове майно,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 06.11.2014 року звернувся до суду з позовом до Івано-Франківського слідчого ізолятора в якому просить стягнути на його користь грошову компенсацію за речове майно та надати довідку про повну заборгованість за речове майно.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов, покликаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не зявилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в Івано-Франківському слідчому ізоляторі. Наказом начальника Івано-Франківського СІЗО № 62 о/с від 08.08.2011 року позивач звільнений в запас за п. 63 «Б» (через хворобу). Відповідно до наказу МВС від 03.09.1997 року № 586 було передбачено, що з особами рядового і начальницького складу при звільненні зі служби здійснюється розрахунок за недоотримане речове майно на день звільнення. Позивач протягом 2011-2014 років звертався до відповідача із листами про виплату грошової компенсації, однак відповідач відмовляв у виплаті компенсації позивачу проходив службу у Івано-Франківському слідчому ізоляторі, з якої був звільнений 11.08.2011 року.

Згідно довідки позивач має право на одержання грошової компенсації замість належних йому предметів форменого обмундирування в сумі 695 грн. 81 коп. Довідка видана 08.08.2011 року.

Однак, своїм листом від 23.10.2015 року відповідач повідомив суд, що Івано-Франківський слідчий ізолятор не може надати довідку про виплату грошової компенсації позивачу станом на 2011 рік, оскільки на момент звільнення з ДКВС України позивача діяло розпорядження ДДУПВП від 18.07.2008 року №11-3358/Кн. В п. 2 вказаного розпорядження зазначено, що нарахування і виплату грошової компенсації за не отримане речове майно особам рядового і начальницького складу, а також утримання за недоношене майно, не проводити. Також відповідач зазначив, що довідку «Про виплату грошової компенсації» № 11 від 08.08.2011 року, яка видана позивачу слід вважати недійсною.

Згідно з пунктом 5 статті 21 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.

Забезпечення форменим одягом осіб рядового і начальницького складу до 08.02.2008 року здійснювалось відповідно до наказу МВС України від 03.09.1997 року № 586 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про форму одягу осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та військовослужбовців внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» від 27.08.1997 року № 925.

З 08.02.2008 року був введений в дію наказ Держдепартаменту № 26 «Про затвердження Тимчасового положення про забезпечення речовим майном і Тимчасових норм забезпечення форменим одягом осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», в якому при звільненні осіб рядового і начальницького складу передбачалось здійснення розрахунків за не отримане речове майно на день звільнення.

На підставі листа Міністерства юстиції України від 19.05.2008 року № 24-7/79 щодо необхідності скасування наказу Держдепартаменту від 08.02.2008 року № 26, як такого, що не пройшов державної реєстрації і не є чинним, Головою Держдепартаменту підписано наказ від 07.07.2008 року № 182 про скасування наказу № 26 від 08.02.2008 року з 18 липня 2008 року.

Станом на сьогодні забезпечення форменим одягом осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється згідно Тимчасового положення, затвердженого Головою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 17 липня 2008 року та за нормами забезпечення (№ 4,7,8,9), введеними в дію наказом МВС України від 15.02.2002 року № 148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 року № 1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу податкової міліції».

Нарахування і виплата грошової компенсації за не отримане речове майно особам рядового і начальницького складу, а також утримання за недоношене майно, не проводиться.

Разом з тим, звільнені зі служби особи рядового і начальницького складу можуть отримати готові предмети речового майна, якими не були забезпечені під час проходження служби, за умови їх наявності на складах установ.

Наказ МВС від 03.09.1997 року № 586 на який посилається позивач втратив свою чинність у зв'язку з введенням в дію наказу МВС України від 15.02.2002 року № 148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 року № 1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу податкової міліції».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах та свободах, визначених законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Пунктом 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою КМ України от 28 жовтня 2004 року № 1444, встановлено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, вирішуючи питання про усунення неоднакового застосування статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказала наступне.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року), військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року №1459-ІІІ дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Положення ч. 2 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Крім того, зазначена позиція знайшла своє підтвердження у постанові Верховного суду України від 19.03.2013 року у розгляді справи пов'язаної із порядком виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, в якій Верховний суд України чітко вказав про те, що положення ч. 2 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

А відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

З огляду на викладене слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 36,54 грн. (тридцять шість гривень пятдесят чотири копійки).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.03.2015 року у справі № 344/16863/14-а провадження №2-а/344/90/15 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 36,54 грн. (тридцять шість гривень пятдесят чотири копійки).

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

ОСОБА_2