Справа № 826/4702/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2015 року м. Київ К/800/19027/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України про визнання дій протиправними та постанови нечинною, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 6 червня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) в якому просив: визнати протиправними дії відповідача стосовно прийняття ним постанови від 11 березня 2013 року № 147 «Про внесення змін до Регламенту Кабінету Міністрів України» (далі - спірна постанова), в частині внесення змін до її пунктів 2, 8 параграфу 18 і доповнення цього ж параграфу пунктом 9; визнати нечинною спірну постанову КМУ в частині внесення вищевказаних змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що оскаржувані дії та спірне рішення відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, порушують право позивача безперешкодно відвідувати органи державної влади та органи місцевого самоврядування, зокрема, засідання КМУ у його приміщенні, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 6 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати і задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відповідач, вчиняючи оскаржувані дії і приймаючи спірну постанову прав позивача не порушив і діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судами встановлено, що спірною постановою внесено зміни до Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (далі - Регламент).

Зокрема, змінено редакцію пунктів 2, 8 параграфу 18 і доповнено пунктом 9 цей же параграф Регламенту.

За змістом вищезазначених положень Регламенту, в редакції спірної постанови, у засіданні Кабінету Міністрів можуть брати участь народні депутати України поточного скликання, Генеральний прокурор України або його заступник, Уповноважений Верховної Ради з прав людини, Голова Національного банку або його заступник, Голова Антимонопольного комітету та уповноважені Президентом України представники.

Питання участі народних депутатів України у засіданні Кабінету Міністрів вирішується за погодженням з Прем'єр-міністром на підставі повідомлення за особистим підписом народного депутата України або голови депутатської фракції, групи, що надійшло до дня проведення засідання (але не пізніше ніж за 24 години до його проведення). Зазначені повідомлення з використанням факсимільного відтворення підпису таких осіб до розгляду не приймаються. Якщо кількість народних депутатів України, які бажають взяти участь у засіданні, перевищує кількість визначених у залі засідань місць для їх розміщення, у засіданні беруть участь народні депутати України пропорційно кількості представників від депутатських фракцій, груп та кількості позафракційних народних депутатів України, які виявили бажання взяти участь у засіданні.

Секретаріат Кабінету Міністрів забезпечує реєстрацію учасників засідання та їх розміщення у залі засідань Кабінету Міністрів. Для забезпечення розміщення народних депутатів України у залі засідань Кабінету Міністрів резервується необхідна кількість місць, але не більш як десять.

Допуск учасників засідання та запрошених осіб до залу засідань Кабінету Міністрів здійснюється згідно із законодавством про охорону органів державної влади та посадових осіб з використанням технічних засобів огляду та контролю у визначеному Кабінетом Міністрів порядку.

Так, у відповідності до частини 1 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Статтею 117 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-міністр України.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

В свою чергу, організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади визначаються Конституцією і законами України.

На виконання вищевказаної правової норми Основного Закону України прийнято Закон України від 7 жовтня 2010 року № 2591-VI «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 2591-VI, в редакції, станом на день прийняття спірної постанови), який був чинним у період спірних правовідносин.

Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Правові засади діяльності Кабінету Міністрів України визначено статтею 4 Закону № 2591-VI, згідно приписів якої Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також актами Президента України.

Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України, цього Закону та актів Президента України затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

На підставі та на виконання згаданої норми закону, затверджено Регламент, який встановлює порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, визначає інші процедурні питання його діяльності.

Пунктами 2, 8 та 9 параграфу 18 Регламенту встановлено порядок участі у засіданнях КМУ, крім інших, народних депутатів України поточного скликання.

Колегія суддів, виходячи з граматичного і логічного аналізу вищезазначених положень Регламенту, з'ясувавши їх буквальний зміст дійшла висновку, що предметом правового регулювання даних норм є саме порядок участі у засіданнях КМУ, зокрема, народних депутатів України поточного скликання.

При цьому, наведені пункти Регламенту не скасовують і не обмежують право народного депутата України відвідувати органи державної влади, зокрема і приміщення, у якому здійснює свою роботу відповідач - КМУ, з огляду на наступне.

За правилами частини 3 статті 17 Закону України від 17 листопада 1992 року № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-XII, в редакції спірного періоду) народний депутат діючого скликання при пред'явленні посвідчення народного депутата України користується правом безперешкодно відвідувати органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також правом безперешкодного доступу на всі підприємства, в установи та організації, розташовані на території України, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, режиму секретності. Вимоги про пред'явлення чи оформлення інших документів, а також особистий огляд народного депутата, огляд та перевірка його речей забороняються, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеній нормі Закону дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, згідно з яким, положення частини 3 статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України» щодо права народного депутата України діючого скликання при пред'явленні посвідчення народного депутата України безперешкодно відвідувати органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також його права безперешкодного доступу на всі підприємства, в установи та організації, розташовані на території України, треба розуміти так, що ці права не можуть бути обмежені з підстав підпорядкування, форм власності таких об'єктів, встановленого на них режиму секретності.

Визначені частиною 3 зазначеної статті права народного депутата України здійснюються з урахуванням встановленого законом спеціального режиму доступу на окремі об'єкти, зокрема пред'явлення інших документів, ніж посвідчення народного депутата України, чи їх оформлення, особистий огляд, огляд та перевірка речей відвідувача.

У пункті 9 параграфу 18 Регламенту, у редакції спірної постанови, зазначено, що допуск учасників засідання та запрошених осіб до залу засідань Кабінету Міністрів здійснюється згідно із законодавством про охорону органів державної влади та посадових осіб з використанням технічних засобів огляду та контролю у визначеному Кабінетом Міністрів порядку

Разом з тим, як встановлено статтею 9 Закону України 4 березня 1998 року № 160/98-ВР «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» (далі - Закон № 160/98-ВР, в редакції періоду спірних правовідносин) державна охорона здійснюється щодо будинків, де працюють Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, споруд і спеціальних транспортних засобів, що перебувають в їх користуванні, інших місць постійного і тимчасового перебування осіб, які охороняються відповідно до цього Закону, важливих державних об'єктів та прилеглих до них територій і акваторій, визначених Президентом України.

Пунктами 3, 4 частини 1 статті 15 цього Закону також передбачено, що державна охорона здійснюється шляхом охорони об'єктів і підтримання на них відповідного порядку проходу громадян, проїзду транспортних засобів, проносу і провозу речей (режиму), а також оснащення об'єктів технічними засобами охорони за рахунок коштів юридичних осіб, в користуванні яких ці об'єкти перебувають.

Виходячи з аналізу змісту згаданих правових норм, з урахуванням тлумачення, наданого Рішенням Конституційного Суду України, колегія суддів дійшла висновку, що спірна постанова не суперечить приписам частини 3 статті 17 Закону № 2790-XII, яка гарантує народному депутату України діючого скликання право безперешкодного відвідування органів державної влади, яким є і відповідач у справі - КМУ, визначає умови, за яких таке право може бути реалізоване, проте не встановлює абсолютного, безумовного і беззаперечного права його участі у процесі прийняття рішень цими органами, зокрема і участі у їх засіданнях, без додержання встановленого законом спеціального режиму доступу на окремі об'єкти і порядку проведення засідань, передбаченого Регламентом.

Окрім цього, поняття «безперешкодне відвідування органів державної влади» і «участь у засіданні Кабінету Міністрів України» є різними за своїм змістом і правовим навантаженням, вони вживаються у різних нормативно - правових актах, не є взаємозамінними або тотожними.

Більше того, відвідування народним депутатом України приміщення КМУ не означає автоматичну участь останнього у його засіданнях, а отже право безперешкодного відвідування органів державної влади і право участі у засіданні Кабінету Міністрів України можуть бути реалізовані окремо одне від одного, при цьому порядок їх здійснення не є однаковий.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанції про законність спірної постанови і відсутність підстав для задоволення позову є правильними, оскільки внесені нею зміни до параграфу 18 Регламенту не обмежують право народного депутата України поточного скликання безперешкодно відвідувати органи державної влади, не встановлюють перешкод щодо реалізації такого, не містять вимоги про пред'явлення чи оформлення інших (крім посвідчення народного депутата України) документів, а лише встановлюють порядок його участі у засіданнях КМУ, з урахуванням спеціального режиму доступу на окремі об'єкти, встановленого законом Закон № 160/98-ВР, зокрема і приміщення де працює відповідач.

Суди також правильно зазначили про відсутність порушення прав позивача при вчиненні відповідачем дій, спрямованих на прийняття спірної постанови, оскільки КМУ діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що було доведено належними і допустимими доказами під час розгляду справи.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 6 червня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало