Справа № 2а-10971/11/2670
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2011-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

03 серпня 2011 року № 2а-10971/11/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Маруліна Л.О., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовомПублічного акціонерного товариства «Укрнафта»в особі Качанівського газопереробного заводу
доКлініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці ОСОБА_1 наук України»
провизнання недійсним рішення (висновку) щодо звязку захворювання з впливом шкідливих виробничих факторів і трудового процесу та скасування повідомлення за формою П-3
за участюбез виклику сторін.
ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги заявлено про визнання недійсним рішення (висновку) щодо звязку захворювання з впливом шкідливих виробничих факторів і трудового процесу та скасування повідомлення за формою П-3.

Розглянувши позовну заяву з додатками, суд прийшов до висновку, що дану заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України субєктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, у контексті зазначених положень цього Кодексу справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між субєктами суспільних відносин стосовно їхніх прав і обовязків у правовідносинах, у яких хоча б один субєкт законодавчо уповноважений керувати поведінкою іншого (інших) субєктів, а ці субєкти відповідно зобовязані виконувати вимоги та приписи такого субєкта владних повноважень.

З позову вбачається, що предметом позовної заяви є визнання недійсним висновку (рішення) щодо професійного характеру захворювання ОСОБА_2 машиніста технологічної установки Качанівського газопереробного заводу ПАТ «Укрнафта»та скасування повідомлення про професійне захворювання (отруєння)за формою П-3 за № 23/850 від 21.06.2011 р.

Відповідачем у справі є Клініка професійних захворювань Державної Установи «Інститут медицини праці ОСОБА_1 медичних наук України».

Оскаржуваний висновок складає Клініка професійних захворювань Державної Установи «Інститут медицини праці ОСОБА_1 медичних наук України»відповідно до п. 74 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (далі-Порядок), яким передбачено, що у спірних випадках для остаточного вирішення питання про наявність професійного захворювання особа направляється до Інституту медицини праці ОСОБА_1 медичних наук.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного та приписів п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок про професійне захворювання не є рішенням субєкта владних повноважень в розумінні цього Кодексу.

В оскаржуваних правовідносинах Клініка професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці ОСОБА_1 наук України»не є субєктом владних повноважень і не здійснює владних управлінських функцій відносно Позивача, а діє як спеціалізований лікувально-профілактичний заклад, що має право встановлювати діагноз щодо професійних захворювань. Так, відповідно до Переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 березня 2003 року № 133, Клініка професійних захворювань Інституту медицини праці АМН України належить до спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в даних відносинах Інститут медицини праці виконує власні повноваження у сфері медицини як профільний заклад.

Реалізація державної політики у сфері охорони здоров'я відповідно до ст. 14 Основ законодавства України про охорону здоров'я покладено на органи державної виконавчої влади, до яких Інститут медицини праці, до складу якого входить Клініка професійних захворювань, зокрема, не відноситься. Відтак, відповідач у даній справі не наділений владними управлінськими функціями у сфері охорони здоровя.

Окрім цього, відповідно до змісту ст. 2 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик (Страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України).

У ст. 15 цього ж Закону визначено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням, є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України й своїм найменуванням, емблему, яка затверджується його правлінням.

Ні зазначеним вище законом, ні іншими законами України не передбачено повноваження позивача, як субєкта владних повноважень, звертатися з даним позовом до адміністративного суду.

Отже, даний спір виник між двома особами, які не є субєктами владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, пред'явлений позивачем для вирішення судом спір не є публічно-правовим, оскільки згідно підстави та предмету позову між сторонами відсутня така ознака публічно-правового спору як відносини влади і підпорядкування, керування одного субєкта поведінкою іншого.

Тобто між сторонами існує спір про право, який має приватноправовий характер, що в свою чергу виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правових відносин.

Таким чином, предявлені позовні вимоги не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з того, що відповідно до п. 74 вищезгаданого Порядку право оскаржити висновки Інституту належить хворому або роботодавцю, враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників, вирішення даного спору відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі вищенаведеного, п. 1 ч. 1 ст. 109, ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №2а-10971/11/2670.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу негайно.

Ухвала набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Маруліна Л.О.