Справа № 813/7374/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року Справа № 876/11208/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держземагенства у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагенства у Львівській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ясеновецька сільська рада про визнання протиправною відмови та зобов'язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Львівській області про визнання протиправною відмову від 26.09.2014 року №31-13-0.5-8478/2-14 та від 09.10.2014 року №31-13-0.51-8942/2-14 та спонукання повторно розглянути клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,55 га на території Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області та надати вказаний дозвіл.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2014 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Державне агентство земельних ресурсів України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги тим, що акт прийнятий в ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3.ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Таким чином, вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти конкретно визначене рішення і фактично надання дозволу, є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з наступних мотивів.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Судом апеляційної інстанції, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що 11.09.2014 р. ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держземагенства у Львівській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,55 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ - землі сільськогосподарського призначення (пасовища), яка розташована за адресою: Золочівський район, Ясеновецька сільська рада, урочище «Луг», біля озера Шевченківське.

26.09.2014 р. відповідачем надано відповідь на клопотання №31-13-0.5-8478/2-14, якою відмовлено ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, мотивуючи тим, що відповідно до ст. 34 цього Кодексу громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

В свою чергу, 25.09.2014 р. позивач повторно звернувся до Головного управління Держземагенства у Львівській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області за межами населеного пункту.

В результаті розгляду цього клопотання відповідачем повідомлено позивача, що листом Головного управління Держземагенства у Львівській області від 26.09.2014 року №31-13-0.5-8478/2-14 йому було надано вичерпну відповідь із зазначенням причин відмови.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, вірно встановив обставини, яким дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною закону. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258 затверджено, зокрема, Положення про Головне управління Держземагенства в області.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держземагентства в області Головне управління Держземагентства в області є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане.

Згідно пункту 2 вказаного Положення Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем'єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), наказами Держземагентства України, дорученнями Голови Держземагентства України та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Пунктом 3 зазначеного вище Положення встановлено, що завданням Головного управління є реалізація повноважень Держземагентcтва України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Відповідно до пункту 4 Положення про Головне управління Держземагентства в області Головне управління відповідно до покладених на нього завдань: подає у встановленому порядку пропозиції щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин (п. 4.3 Положення); здійснює землеустрій відповідно до Закону України "Про землеустрій", у тому числі забезпечує проведення інвентаризації земель (п. 4.11 Положення); забезпечує науково-експертне, аналітичне, інформаційне та методичне проведення землевпорядних, землеоціночних робіт, пов'язаних із земельними торгами, вживає організаційних заходів щодо проведення земельних торгів (п. 4.12 Положення); організовує здійснення на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру (п. 4.16 Положення); передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області (п. 4.32 Положення).

Згідно частини першої статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України повноваження щодо надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб відноситься до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

Наказом Мінагрополітики України від 25.01.2013 № 40, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14 лютого 2013 за №260/22792, внесено зміни до Положення про Головне управління Держземагентства в області, згідно з яким Головні управління Держземагентства у областях наділено повноваженнями щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб.

Ст. 22 Земельного кодексу України визначає, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Судом встановлено, що позивачем у відповідності до вимог Земельного кодексу України подавалось клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що наведене дає підстави стверджувати про можливість надання у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з числа усіх земель сільськогосподарського призначення. При цьому закон не містить обмежень щодо набуття у власність для ведення особистого селянського господарства земель виключно ріллі, а у власність для таких потреб можуть бути надані усі сільськогосподарські угіддя, зокрема, як в даному випадку, і пасовища.

Доводи апелянта про те, що вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти конкретно визначене рішення і фактично надання дозволу, є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, то з цим не можна погодитись, звертаючи увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.162 КАС України передбачено, що головним завданням суду при прийнятті рішення в адміністративній справі є прийняття такого рішення, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Частина 3 ст. 123 ЗК України передбачає, що відповідач, розглядаючи клопотання дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Також вказаною нормою передбачено підстави відмови у наданні такого дозволу.

Тож, якщо відмова цього органу у наданні дозволу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб'єкта владних повноважень за законом - не існує, суд має повне право зобов'язати такий орган виконавчої влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача, оскільки це і є основним завданням адміністративного судочинства.

При цьому, зобов'язання судом суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки, суд не вирішує в цьому разі питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а лише зобов'язує державний орган вчинити дії з видання відповідного наказу, тобто, зобов'язує його діяти у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених ст.123 ЗК України.

Отже для належного захисту права позивача та забезпечення виконання судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне вказати в резолютивній частині постанови про зобов'язання Головного управління Держземагенства у Львівській області видати наказ щодо розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,55 га, що знаходиться на території Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області відповідно до ч. 3 ст.123 Земельного кодексу України."

Беручи до уваги, те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Головного управління Держземагенства у Житомирській області та вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити.

Відповідно до ст. 201 КАС України підставами для зміни судового рішення є: правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права або вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, ст.196, п.2 ч.1 ст. 198, п. 2 ст.201, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держземагенства у Львівській області частково задовольнити.

Змінити постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2014 р. у справі № 813/7374/14 .

Абзац третій резолютивної частини постанови Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2014 р. викласти в такій редакції:

«Зобов'язати Головне управління Держземагенства у Львівській області видати наказ щодо розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,55 га, що знаходиться на території Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області відповідно до ч. 3 ст.123 Земельного кодексу України."

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді І.М. Обрізко

Н.Г. Левицька

Повний текст виготовлено 06.10.2015р.