Справа № 806/1716/15
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Капинос О.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України

"17" вересня 2015 р. Справа № 806/1716/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Бучик А.Ю.

ОСОБА_2,

при секретарі Білоцькій А.В. ,

за участю позивача та представників відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, до якої приєдналось Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "12" липня 2015 р. у справі за позовом Громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 Фалмеза до Головного управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 Фалмез звернувся до суду з позовом, у якому просить: визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Житомирській області № 6о/д від 23.01.2015 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_4 Фалмез"; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Житомирській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 Фалмеза про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань за ознакою належності до соціальної групи (етнічна меншина - курди), не може повернутись до країни походження - ОСОБА_3. Наведені обставини стали підставою для звернення до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, наказом № 6о/д від 23.01.2015 управління Державної міграційної служби України в Житомирській області відмовило в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, мотивуючи необґрунтованістю заяви ОСОБА_4 Фалмеза та відсутністю умов, передбачених пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вважає, що під час прийняття оспорюваного рішення відповідач не дослідив ситуацію, яка впродовж чотирьох років триває у ОСОБА_3, а також не враховано обґрунтованість його побоювань при поверненні у країну походження стати жертвою переслідувань за ознакою належності до соціальної групи, жертвою тортур та катувань з боку терористичних угрупувань.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року позов задоволено.

Скасовано наказ управління Державної міграційної служби України в Житомирській області №6 о/д від 23.01.2015 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_4 Фалмез".

Зобовязано управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 Фалмеза про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.12.2014 з урахуванням обставин, встановлених даним судовим рішенням.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її необґрунтованою, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

До апеляційної скарги Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, приєдналось Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Вислухавши суддю-доповідача,пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 23.01.2015 управлінням Державної міграційної служби України у Житомирській області видано наказ № 6о/д, яким громадянину ОСОБА_5 Арабської ОСОБА_6 ОСОБА_4 Фалмезу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Мотивація відмови викладена у висновку від 23.01.2015, відповідно до якого заявник не надав достовірних, правдоподібних фактів щодо особистого переслідування. Не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника позасудової смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання, які відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є підставами для отримання додаткового захисту. Заявник звертався до ГУ ДМС України в Одеській області, однак отримав відмову. Одночасно заявником порушено п. 16 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" щодо залишення території України в установлений строк. Заявник мав всі підстави для того, щоб у 2012 році легалізувати своє перебування на території України, однак не зробив цього.

Матеріалами справи підтверджено, що 26.01.2015 управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області вручено ОСОБА_4 Фалмезу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №3/7-14 (а.с. 7).

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував на час прийняття оскаржуваного рішення для громадян ОСОБА_3 та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколах співбесід. Відповідачем не повною мірою досліджено питання про наявність або відсутність обставин, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені наступні терміни:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Встановлено, що ОСОБА_4 Фалмез громадянин ОСОБА_3, народився у м. Хасака, ОСОБА_3.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_4 Фалмез, стверджує, що у 2010 році була змушений залишити ОСОБА_3 через початок війни, яка триває вже чотири роки. Ситуація в ОСОБА_3 жахлива, немає їжі, світла, гуманітарної допомоги тим, хто там лишився. Відбуваються вибухи, перестрілки, а також викрадення людей з метою вимагання грошей. Зазначив, що він по етнічній групі - курд, переслідування курдів та дискримінація по всій території ОСОБА_3 залишається проблемою, уряд нічим не допомагає. Також вказав, що є військовозобовязаним і має воювати, але ставлення в армії до курдів жахливе, і вбивати людей він не хоче.

Також, із анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прослідковується, що 29.12.2010 на підставі візи позивач перетнув кордон України. На сьогоднішній день ОСОБА_4 Фалмез перебуває в Україні нелегально.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зі частинами 1, 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 12 указаної статті Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно зі частиною 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Із протоколу співбесіди від 05.01.2015 вбачається, що ОСОБА_4 Фалмез у 2010 році з дружиною прибув до України в гості до сестри, яка проживає у місті Житомирі. Під час перебування в Україні, заявник дізнався про те, що у ОСОБА_3 розпочалась війна.

Із висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.01.2015 р. слідує:

- що факти, викладені заявником про те, що місцем його проживання є місто Ель-Камишли, ОСОБА_3, можуть вважатись правдоподібними та імовірними;

- що факти, викладені заявником про ситуацію збройного конфлікту в країні його походження, є правдоподібними. В той же час, інформація з інтернет-видань вказує на намагання учасників конфлікту та представників Міжнародних спільнот на території Хасеке (місце проживання заявниці) досягнути спільних домовленостей і врегулювати військовий конфлікт;

- ГУ ДМС в Одеській області відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Одеський окружний адміністративний суд залишив без розгляду позов ОСОБА_4 Фалмеза;

- встановлено, що у заявника є дочка ОСОБА_7 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Житомира, Україна. Тому, ОСОБА_7 ОСОБА_4 має всі підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до частини 3 статті 8 Закону України "Про громадянство України". У разі набуття дочкою заявниці громадянства України, ОСОБА_4 Фалмез має всі підстави, відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Проте, аналізуючи повідомлені факти та відомості, викладені в заяві-анкеті, повідомлені під час співбесіди, відповідач дійшов висновку, що заявник повинен був виїхати із України не пізніше 29.03.2011 р..

У свою чергу, відомості про причини виїзду із країни походження, зазначені у заяві-анкеті, суперечать доводам, повідомленим під час співбесіди. Зокрема, у заяві ОСОБА_4 Фалмез стверджує, що був змушений покинути ОСОБА_3 через початок війни, а у протоколі співбесіди зафіксовано, що останній прибув до України в гості до сестри. Тобто, на момент виїзду із ОСОБА_3, ніякого конфлікту в країні його громадянської належності не було.

На переконання відповідача-1, свідчення заявника мають загальний характер, позбавлені конкретних фактів та підстав. Крім того, заявник вказав, що у 2004 році його затримували на 16-20 днів для того, щоб дізнатись інформацію про друга, проте документально даний факт не підтверджено. Заявник не приймав участі у політичній та релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій, не приймав участі в демонстраціях, мітингах проти уряду ОСОБА_3, з огляду на що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується наказу № 6 о/д від 23.01.2015, яким відмовлено позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає основні ознаки, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Згідно пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 (у редакції постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3, із змінами та доповненнями), при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відповідачем не здійснено всебічного вивчення та оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, а тому прийнято передчасне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, що потребують додаткового захисту.

Щодо доводів відповідача-1 про можливість позивача легалізувати своє перебування в Україні, відповідно до Закону України "Про імміграцію", колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, у позивача під час перебування в Україні народилась донька - ОСОБА_7 ОСОБА_4, громадянство доньки на сьогоднішній день не підтверджено.Разом з тим, суду апеляційної інстанції позивач пояснив, що через невизначеність свого статусу в Україні він не може підтвердити громадянство своєї дитини. Наведені обставини не були зясовані відповідачем-1 під час співбесіди.

Так, звернення позивача до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлено тим, що наміру повертатись в країну свого походження він не має внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи та не може користуватися захистом уряду своєї країни.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не надано достатньо доказів щодо правомірності відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позиція суду першої інстанції про задоволення позовних вимог громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 Фалмез у цій частині відповідає наведеним законодавчим нормам.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, до якої приєдналось Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "12" липня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: А.Ю.Бучик

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "17" вересня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 Фалмез вул.Космонавтів,14-а, м.Житомир

3- відповідачам: Головне управління Державної міграційної служби України в Житомирській області вул.Пушкінська,44,м.Житомир,10008

4-Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області вул.Пирогова,4,м.Вінниця,Вінницька область,21018

- ,