Справа № 2а-12854/12/2670
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2015 року № 2а-12854/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» (далі - позивач, ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА») до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.09.2012 р. № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 2 832 380 грн., № , яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 32 800 322 грн., № , яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 669 159 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2012 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2013 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2012 та ухвалено нову, якою позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Вищим адміністративним судом України ухвалою від 08.04.2015 касаційну скаргу відповідача задоволено частково, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що для правильного вирішення даного спору необхідним є повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що не погоджується з висновками відповідача та вважає оскаржувані рішення суб'єкта владних повноважень незаконними, протиправними та такими, що підлягають скасуванню повністю.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 29.07.2015 судом допущено заміну неналежного відповідача - Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби на належного - Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві).

Представник ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві заперечував проти позову, надав письмові заперечення, у яких зазначив, що оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, винесеними на підставі та на виконання норм податкового законодавства за результатами перевірки позивача, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА»() зареєстроване Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією 26.04.2010 (Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 649246) та взяте на податковий облік в органах державної податкової служби 28.04.2010 за № 55641 та перебуває на обліку у ДПІ у Печерському районі м. Києва.

Як вбачається з матеріалів справи в період з 20.07.2012 по 16.08.2012 ДПІ у Печерському районі м. Києва проведено планову виїзну перевірку ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 по 31.03.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.03.2012, за результатами якої складено акт від 23.08.2012 № 645/22-3/37100448.

Згідно з висновками, викладеними в акті перевірки, податковим органом встановлено порушення:

п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (із змінами та доповненнями);

- пп. пп. 153.2.1, 153.2.3 п. 153.2 ст. 153, пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п. 138.6, пп. 138.1.1 п. 138.1, пп. 138.8.2 п. 138.8, пп. 138.10.1, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п. 138.4 ст. 138, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього в сумі 2 801 328 грн., у тому числі за 2-4 квартали 2011 року в сумі 2 677 123 грн., за 1 квартал 2012 року в сумі 124 205 грн.;

- завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за 1 квартал 2012 року в сумі 32 800 322 грн.;

- п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено завищення залишку від'ємного значення податку на додану вартість, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту з податку на додану вартість наступного податкового періоду за березень 2012 року у сумі 669 159 грн.

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 11.09.2012 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 2 832 380 грн., в тому числі 2 801 328 грн. - за основним платежем та 31 052 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; № , згідно з яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 32 800 322 грн.; № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 669 159 грн.

Позивач не погоджується з висновками відповідача та вважає оскаржувані рішення суб'єкта владних повноважень протиправними та такими, що підлягають скасуванню повністю.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як зазначено в акті, позивачем в порушення пп. 14.1.228 п. 14.1 cm. 14, п. 138.6, п. 138.8, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями) не включено до собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) витрати, понесені ним на оренду приміщень, на оплату праці та відрахувань до соціальних фондів, на амортизаційні відрахування. У зв'язку з невірним формуванням собівартості придбаних (виготовлених) товарів позивачем не отримано дохід від реалізації товарів (робіт, послуг.

Судом встановлено, що зазначені порушення по відношенню до позивача встановлені внаслідок проведеного аналізу достовірності відображених показників у поданих деклараціях з податку на прибуток підприємств за період з 01.01.2011 по 31.03.2012.

Відповідно до поданої позивачем декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2012 року задекларовано від'ємне значення з податку на прибуток у розмірі 32 800 322 грн.

В той час, відповідач за наслідками проведеної перевірки зменшує всю суму задекларованого від'ємного значення позивача, та нараховує йому податок на прибуток у розмірі 2 801 328 грн. Перерахунок зроблено шляхом включення до собівартості у декларації з податку на прибуток витрат на оренду приміщення для розташування магазинів, на амортизаційні відрахування (основні засоби, які використовуються в магазинах), на оплату праці та відрахувань до соціальних фондів працівників, які працюють в магазинах.

Відповідно до визначень ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником (пп.14.1.27.);

Собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу (пп.14.1.228).

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.6 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, «собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг…».

Отже, витратами, які складають собівартість товарів, є лише ті витрати, що прямо пов'язані з виробництвом або придбанням таких товарів.

Згідно Довідки серії АА № 624987 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. до видів діяльності ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» за КВЕД-2005 відноситься, зокрема, 52.12.0 - Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту.

Як вбачається з матеріалів справи, в перевіряємому періоді постачальниками ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» були наступні іноземні компанії:

Cortefiel Commercial, SA за Контрактом від 15.06.2010 № 1;

EUROFIEL CONFECCION S.A.U від 09.07.2010;

Мэлон Фэшн Груп ОАО за контрактами від 01.06.2010 №582-804 та від 01.06.2010 № 568-804.

Складські послуги надавались компанією ТОВ «Лоджистікс Експерт» згідно договору від 12.10.2010 №033/10-10, наявним у матеріалах справи.

Крім того, комплекс логістичних послуг (послуги з приймання та зберігання товару, організації доставки-перевезення) надавались позивачу ТОВ «Комора-С», що підтверджується копією договору від 10.05.2011 №30/0511 про надання комплексу логістичних послуг.

При перетині товаром державного кордону України позивачем сплачувалися відповідні платежі, що підтверджується копією реєстру та копіями вантажно-митних декларацій та платіжними дорученнями.

Для подальшої реалізації кінцевим споживачам товар доставлявся безпосередньо в магазини роздрібної торгівлі, перелік яких зазначено у Реєстрі магазинів мережі ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» в період з 01.01.2011 по 31.03.2012.

Згідно вказаного реєстру вбачається, що товариство мало мережу магазинів на всій території України: м. Київ, м. Харків, м. Донецьк, м. Дніпропетровськ, м. Запоріжжя, м. Маріуполь, м. Одеса, м. Бориспіль, в яких реалізовувався імпортований товар наступних торгових марок: «Women'secret», «Springfield», «Love Republic», Co&beauty», «Befree», «CiMi».

Вказані магазини знаходилися в торгівельних центрах таких як: ТВК «Глобус», ТРЦ «Dream town», ТРЦ «Sky mall», ТЦ «Green Plaza», ТРЦ Аладдін», ТРЦ «Караван», ТРЦ «Променада» та інші, що підтверджується укладенням позивачем договорів оренди торгівельних приміщень.

Для здійснення діяльності у сфері роздрібної торгівлі непродовольчими товарами ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» отримало торгові патенти. За період з 01.01.2011 по 31.03.2012 ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» здійснювало діяльність у сфері роздрібної торгівлі за готівкові та безготівкові (POS-термінал) розрахунки із використанням опломбованих та переведених у фіскальний режим роботи реєстраторів розрахункових операцій, відповідно до яких позивачем надавались до податкового органу звіти про використання реєстраторів розрахункових операцій.

Середня кількість штатних працівників ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» у період, що підлягав перевірці (з січня 2011 по березень 2012 року) становить 231, в підтвердження позивачем надано штатний розклад. За перевірений період ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» сплачені податки, збори, внески, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями розрахункових відомостей нарахування заробітної плати за період, що перевірявся; платіжних доручень.

З огляду на викладене, встановлені обставини та письмові докази підтверджують, що позивач здійснював роздрібну торгівлю імпортованими товарами, а саме, одягом, білизною та аксесуарами, тобто позивач не виробляє товари, а тільки придбаває та продає їх, а отже, не може керуватися п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України при веденні свого податкового обліку.

Таким чином, оскільки ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» у даному випадку не є виробником імпортованого товару, а лише придбаває та реалізовує його у незмінному вигляді, то товариством правомірно сформовано собівартість такого товару на підставі п. 138.6 ст.138 Податкового кодексу України, згідно якого собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Водночас, суд приходить до висновку, що податковим органом неправомірно при визначенні собівартості імпортованих товарів застосовано п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, оскільки в даному випадку ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» не є виробником продукції, а вказаний пункт регулює саме собівартість виготовлених та реалізованих товарів.

Окрім того, з акту перевірки слідує, що посадові особи податкового органу, проводили аналіз цін, підраховували собівартість придбаних та реалізованих товарів, вираховували витрати на збут, адміністративні витрати, встановлювали відпускну ціну продукції, і на підставі проведених дій прийшли до висновку, що в період з 2-4 квартали 2011 року - за 1 квартал 2012 року позивач вів збиткову діяльність, яка не призвела до отримання прибутку.

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що позивачем реалізовано товар за цінами, які є нижчими за фактичну собівартість, а не реалізація товару пов'язаним особам.

Відповідно до п. 188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Суд зазначає, що відповідач не довів належними доказами того, що ціни, за якими позивач продавав товари, були нижчими, ніж звичайні ціни на такі товари. Слід зазначити, що позивач здійснював роздрібну торгівлю імпортованими товарами у спеціально відведених для цього місцях (магазини торгівельних центрів). Ціни для всіх покупців однакові, вся готівкова виручка проходить через реєстратори розрахункових операцій, а умови продажу товарів у конкретний період є однакові для всіх споживачів.

Крім того, в матеріалах справи містяться Декларація з податку на прибуток підприємства за 1 квартал 2011 року, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 1 квартал 2011 року уточнююча, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 2 квартал 2011 року, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 2 квартал 2011 року уточнююча, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 2-3 квартал 2011 року, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 2-3 квартал 2011 року уточнююча, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 2-4 квартал 2011 року, Податкова декларація з податку на прибуток підприємства за 1 квартал 2012 року.

Із зазначених декларацій вбачається, що відповідно до показників, задекларованих позивачем в декларації з податку на прибуток підприємства за 2-4 квартали 2011 року, дохід позивача від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) становив 77 715 163 грн., а собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) - 39 962 461 грн. Отже, у 2-4 кварталах 2011 року позивач продавав товари за ціною, вищою від їхньої собівартості на 37 752 702 грн.

Згідно з показниками, задекларованими позивачем в декларації з податку на прибуток підприємства за 1 квартал 2012 року, дохід позивача від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) становив 27 919 130 грн., а собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) - 16 775 359 грн. Отже, у 1 кварталі 2012 року позивач продавав товари за ціною, вищою від їхньої собівартості на 11 143 771 грн.

Таким чином, суд вважає, що відповідач неправомірно збільшив показники рядка «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» декларацій позивача на суму витрат на збут, понесених ним, оскільки ототожнення витрат на збут з собівартістю товарів суперечить нормам Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, позивач правомірно визначив показники «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг»)» у власних деклараціях з податку на прибуток за 2-4 квартали 2011 року та за 1 квартал 2012 року у розмірі 39 962 461 грн. та 16 775 359 грн. відповідно, оскільки ці показники не перевищують суму доходів від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг), тому висновки про продаж позивачем товарів за ціною, нижчою від їхньої собівартості є необґрунтованими.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, частину витрат відповідачем було знято з витрат в деклараціях з податку на прибуток, не визнаючи їх витратами, які позивач має право віднести до витрат у податковому обліку у звітних періодах, а визначає їх витратами майбутніх періодів:

- в повному обсязі адміністративні витрати за 2-4 квартали 2011 року та 1 квартал 2012 року у розмірі 8 695 153,00 грн. (заробітна плата та відрахування до соціальних фондів працівників що працюють в офісі, оренда офісних приміщень, амортизаційні відрахування основних засобів які використовуються в офісі);

- частину витрат на збут, які Відповідач не переніс до собівартості реалізованих товарі, а просто зняв з витрат (рекламні послуги, витрати на відрядження, послуги з транспортування та інші) у розмірі 6 332 203,05 грн.;

- в повному обсязі інші витрати звичайної діяльності та інші операційні витрати у розмірі 11 292 791 грн. (від'ємне значення курсових різниць, амортизація тимчасової податкової різниці);

- в повному обсязі фінансові витрати у розмірі 79 059 грн.;

- в повному обсязі від'ємне значення об'єкту оподаткування з податку на прибуток, попереднього звітного періоду (рядок 06.5 відповідних декларацій на прибуток):

- що склалося в декларації за 1 квартал 2011 року та перенесене до декларації за 2-4 квартал 2011 року - 8 875 479 грн.;

- що склалося в декларації за 2-4 квартал 2011 року та перенесене до декларації за 1 квартал 2012 року - 20 887 887 грн.

Відповідно до п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються:

138.10.2. адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати; б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу; в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності; ґ) витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати); д) амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; е) витрати на врегулювання спорів у судах; є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків; ж) інші витрати загальногосподарського призначення.

138.10.3. витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

138.10.4. інші операційні витрати;

138.10.5. фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку);

138.10.6. інші витрати звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не пов'язані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

З досліджених доказів у справі встановлено здійснення позивачем роздрібної торгівлі товарами, що передбачає понесення щомісячних витрат, зокрема як підтверджується матеріалами справи, на оренду приміщень для облаштування магазинів, на оплату праці та відрахувань до соціальних фондів працівників позивача, нарахування амортизаційних відрахувань на основні засоби позивача.

Тобто такі витрати позивач нараховував в обліку за кожний місяць, в якому вони були нараховані/здійснені, їх понесення не залежать від обсягів придбаних та у подальшому реалізованих позивачем товарів. Такі понесені витрати не можуть відноситись ні до собівартості придбаних та реалізованих товарів, ні до витрат майбутніх періодів, адже вони не стосуються таких майбутніх періодів.

Віднесення позивачем таких витрат до витрат на збут відповідає вимогам бухгалтерського обліку і пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, у якому зазначається, що «до складу інших витрат включаються ... витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона)».

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України інші витрати є витратами, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування: витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються, зокрема, згідно з підпунктами 138.10.2 -138.10.4 пункту 138.10 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, обліковуючи витрати того періоду, в якому вони були здійснені, правомірно відніс витрати на оренду приміщень, на оплату праці та відрахування до соціальних фондів, амортизаційні відрахування до витрат тих звітних періодів, в яких вони були понесені.

Крім того, зі змісту акта перевірки вбачається, що при встановленні правильності визначення валового доходу позивача, зокрема визначення «звичайної ціни», податковий орган посилається на положення ст. 30 Податкового кодексу України.

Однак, відповідно до п. 1 Розділу ХІХ Прикінцеві положення ПК України, стаття 39 Податкового кодексу України набирає чинності з 01 січня 2013 року.

Визначення звичайної ціни до 01.01.2013 відповідно до прикінцевих положень Податкового кодексу України закладено у пункті 1.20 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року.

Згідно з пп.1.20.1, 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Отже, звичайна ціна товарів (робіт, послуг) має бути визначена виходячи з інформації про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними товарами у співставних умовах.

Водночас, обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств», покладається на податковий орган у встановленому порядку. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін.

Відповідачем не встановлено, що ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» здійснювалась реалізація товарів за цінами нижчими від звичайних, які склалися на ринку на час продажу виготовленої продукції. Вказуючи на продаж імпортованих товарів за цінами нижче їх собівартості, відповідач вдався до визначення матеріальної складової придбаної та реалізованої продукції у спосіб, який не передбачений законом.

В акті перевірки відповідач зазначає «Перевіркою показників, відображених у рядку 06.2, 06.3 ВЗ Декларацій «витрати на збут», за період з 01.01.2011 по 31.03.2012 у сумі 78 530 686 грн. встановлено, що вони сформовані за рахунок витрат, пов'язаних із нарахуванням амортизаційних відрахувань (основні засоби, які використовувалися в магазинах), поліпшення основних фондів (ремонт приміщень в магазинах) рекламних послуг, послуг оренди приміщень (магазинів), витрат на оплату праці та внесків на соціальні заходи (працюючий персонал магазинів), витрат на відрядження, послуг на транспортування, на охорону - тощо. На порушення п.5.1., п.п. 5.2.1 п. 52 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств п.п. 14.1.27 п. 14.1. ст.14, п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст .138 Податкового кодексу України до складу валових витрат віднесено вартість послуг, які не пов'язані з веденням господарської діяльності, а саме послуги за утримання спільних частин приміщення, за сервісні послуги, за експлуатаційні витрати, за операційні послуги, за послуги утримання на загальну суму 3 345 794 грн.

Водночас, слід зазначити, що позивач здійснював роздрібну торгівлю імпортованими товарами фізичним особам у спеціально відведених для цього місцях (магазини торгівельних центрів), вся готівкова виручка проходить через реєстратори розрахункових операцій.

Крім того, матеріали справи містять копії договору оренди нежитлових приміщень №01-01-А-67/1, договору оренди нежитлових приміщень №01-01-А-30/1, договору оренди №05-08/10-SPF, договору оренди №05-08/10-LR, договору оренди №05-08/10-WS, договору оренди №05-08/10-BF та копії актів виконаних робіт та податкових накладних.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п. п. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми, будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до п.14.1.27 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999, обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

У статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2 ст.9 цього Закону).

З урахуванням вищенаведеного, висновок відповідача щодо невикористання в господарській діяльності позивача витрат на утримання спільних частин є безпідставними, оскільки витрати на їх придбання підтверджені первинними документами, у матеріалах справи є докази використання їх у власній господарській діяльності, договори позивача не визнані у встановленому законом порядку недійсними і немає інших відомостей, які б свідчили про завищення позивачем в цьому випадку своїх валових витрат.

Щодо висновку відповідача про порушення позивачем вимог ст. 198 Податкового кодексу України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.3.ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами (п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України).

На підтвердження правомірності формування податкового кредиту позивачем додано до матеріалів справи податкові накладні, акти виконаних робіт за весь період, платіжні доручення. Жодних зауважень щодо зазначених документів відповідачем не вказано ані під час проведення перевірки, ані під час судового розгляду справи.

У відповідності до частини першої та четвертої ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Як визначено п.п. 201.8, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суд звертає увагу на те, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

В той же час, відповідно до положень ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Законодавцем визначено підставу виникнення права у платника податку на отримання податкового кредиту, пов'язану з отриманням таким платником податку податкової накладної, оформленої належним чином із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів, визначених Податковим кодексом України та видану суб'єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим платником податку на додану вартість.

З огляду на зазначене, під час огляду та дослідження первинних документів, поданих позивачем на підтвердження його взаємовідносин з контрагентами, судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного податкового законодавства, отже такі первинні документи можна вважати належними доказами реальності здійснених господарських операцій позивача.

До того ж, досліджуючи акт перевірки, суд зазначає, що перевірку обставин здійснення господарських операцій ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» з його контрагентами, за рахунок яких сформовано податковий кредит, податковим органом у порядку, передбаченому Податковим кодексом України фактично не здійснено, бухгалтерські та податкові документи ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» не досліджувались, а тому суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо неправомірного віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ в розмірі 669 159,00 грн.

Крім того, відповідачем не доведено того факту, що на момент складання податкових накладних контрагенти позивача не були зареєстровані платниками податку на додану вартість, тобто не мали право на складання податкових накладних, як наслідок ТОВ «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» не мало право на віднесення до податкового кредиту відповідних сум ПДВ.

Водночас, як вбачається з акту перевірки, позивач на момент здійснення господарських відносин та формування податкового кредиту був зареєстрований платником ПДВ згідно свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ від 06.05.2010 за №100282501.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В даному випадку, суд зауважує, що в зазначеному акті предметом дослідження не були безпосередньо господарські операції між позивачем та даним контрагентом, по яких формувався податковий кредит, а акт жодним чином не є належним доказом підтвердження безтоварності господарських операцій позивача з його контрагентами.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження «фіктивності» здійснених позивачем господарських операцій.

Проаналізувавши в сукупності викладені положення та обставини, суд приходить до висновку про помилковість зазначених в акті перевірки висновків відповідача та, як наслідок, протиправність прийняття ним оскаржуваних рішень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідачем не було доведено правомірності прийняття ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, в ході судового розгляду не знайшли належного підтвердження твердження відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства.

Натомість, позивачем в обґрунтування позовних вимог надано достатньо доказів, що спростовують висновки податкового органу про вчинення ним порушень податкового законодавства.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва Державної податкової служби від 11.09.2012 №, № , № .

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МЕЛОН ФЕШН УКРАЇНА» () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1918 (тисяча дев'ятсот вісімнадцять) грн. 64 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко