Справа № 2а-14845/10/2670
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2011-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2011 року < Час проголошення > № 2а-14845/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Пащенка К.С., суддів Амельохіна В.В., Кузьменка В.А., при секретарі судового засідання Шмігелю Т.В., розглянувши адміністративну справу
за позовомзаступника Генерального прокурора України
доДержавного комітету України у справах національностей та релігій
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачаОСОБА_1
проскасування рішення,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №96-10 від 27.07.2010 про надання ОСОБА_1 статусу біженця.

Ухвалою суду від 10.11.2010 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, натомість представник відповідача та ОСОБА_1 просили відмовити у задоволенні позову.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 24.01.2011 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 31.01.2011, про що повідомлено сторонам після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч. 4 ст. 167 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.07.2010 Державним комітетом України у справах національностей та релігій на підставі абз. 2 ст. 1 Закону України Про біженців прийнято рішення № 96-10 про надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 Білорусь ОСОБА_1.

Генеральною прокуратурою України проведено перевірку, за результатами якої внесено протест №07/1/1-315вих-10 від 21.09.2010 на рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 96-10 від 27.07.2010 про надання статусу біженця.

Листом від 27.09.2010, отриманим позивачем 01.10.2010, Державний комітет України у справах національностей та релігій повідомив Генеральну прокуратуру України про відхилення протесту.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України Про прокуратуру протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом п'ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду.

Враховуючи, що повідомлення про відхилення протесту зареєстроване Генеральною прокуратурою України 01.10.2010, а до суду позивач звернувся в порядку ч. 9 ст. 103 КАС України 15.10.2010, то строки оскарження спірного рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій до суду позивачем не пропущено.

Відповідно до абз. 2 ст.1 Закону України «Про біженців»особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як видно з особової справи ОСОБА_1 № 10КНЕ00006-01, копія якої залучена до матеріалів справи, статус біженця вказаній особі надано з мотивів належності його до соціальної групи службовців, які стали «жертвою»показників роботи МВС та Генеральної прокуратури ОСОБА_2 Білорусь щодо притягнення до кримінальної відповідальності працівників правоохоронних органів.

Водночас, з матеріалів справи видно, що в основу вказаних висновків покладені лише пояснення заявника, достовірність яких не перевірялась, натомість належних та допустимих доказів існування у ОСОБА_2 Білорусь відповідної соціальної групи та наявності у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до такої групи суду не надано.

Крім того, відповідно до змісту ст. 10 Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі, яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів.

За змістом абз. 3 ст. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»як умову для відмови у наданні статусу біженця зазначені нормативні акти передбачають наявність серйозних (обгрунтованих) підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин. Фактичні дані, зафіксовані у процесуальних документах і рішеннях, прийнятих у рамках провадження у кримінальній справі (постанови про порушення кримінальної справи щодо особи, притягнення особи як обвинуваченого, обрання запобіжного заходу, оголошення розшуку обвинуваченого, вироки суду тощо) можуть свідчити про вчинення особою такого злочину. Ці документи повинні перевірятися та оцінюватися судом щодо їх належності, допустимості та достовірності.

Як встановлено судом, до Генеральної прокуратури України надійшло клопотання Генеральної прокуратури ОСОБА_2 Білорусь №25/246-2007 про видачу ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення таких злочинів, як бандитизм, що передбачено ст. 268 КК ОСОБА_2 Білорусь, та участь у злочинній організації, вчинений посадовою особою з використанням службових повноважень, що передбачено ч. 3 ст. 285 КК ОСОБА_2 Білорусь, що підтверджувалось постановою старшого слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури ОСОБА_2 Білорусь від 10.02.2010 про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 Відповідно до змісту ст.ст. 12, 255-257 КК України вказані злочини належать до категорії тяжких.

Згідно з пп. »п. «F»ст. 1 Конвенції про статус біженців (1951р.), до якої Україна приєдналась 10.01.2002 відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців», положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони допущені до цієї країни як біженці.

Таким чином, за змістом ст. 10 Закону України «Про біженців»та пп. »п. »ст. 1 Конвенції про статус біженців (1951р.), для відмови у наданні особі статусу біженця достатньо наявності лише серйозних підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру і тому доведення в такому випадку вини особи у вчиненні тяжких злочинів ні українським, ні міжнародним законодавством не вимагається. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в Ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2008 у справі № 22-а-32725/08.

У зв'язку з цим, суд не бере до уваги посилання відповідача та третьої особи на положення ст. 62 Конституції України стосовно відсутності обвинувального вироку суду щодо ОСОБА_1, оскільки поняття «винуватості особи у вчиненні злочину»та «серйозні підстави вважати, що особа вчинила тяжкий злочин»не є тотожними.

Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 звернувся до сектору міграційної служби у Херсонській області лише 16.03.2010, тобто після того, як у звязку з розшуком правоохоронними органами ОСОБА_2 Білорусь, 10.02.2010 він був затриманий правоохоронними органами України та обрано запобіжний захід у вигляді тимчасової заборони виїжджати за межі України. Разом з тим, відповідно до змісту п. 21 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із заявою про надання статусу біженця може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Таким чином, з огляду на те, що суду не надано належних та допустимих доказів існування у ОСОБА_2 Білорусь соціальної групи службовців, які стали «жертвою»показників роботи МВС та Генеральної прокуратури ОСОБА_2 Білорусь щодо притягнення до кримінальної відповідальності працівників правоохоронних органів, та наявності у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до такої групи суду, а також враховуючи існування фактичних даних, зафіксованих у постанові старшого слідчого з особливо важливих справ Генеральної прокуратури ОСОБА_2 Білорусь від 10.02.2010 про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1, що свідчать про вчинення ним тяжких злочинів, суд приходить до висновку про відсутність у Державного комітету України у справах національностей та релігій достатніх правових підстав для надання ОСОБА_1 статусу біженця шляхом прийняття спірного рішення №96-10 від 27.07.2010.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірного рішення.

Водночас, з аналізу п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України видно, що вимога про визнання нечинним рішення може стосуватися лише нормативно-правового акта, а вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним) індивідуального акта (рішення) виключає вимогу про скасування цього ж акта, оскільки правові наслідки застосування обох згаданих вимог в даному випадку співпадають. Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений ч. 4 ст. 11 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №96-10 від 27.07.2010 про надання ОСОБА_1 статусу біженця.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов заступника Генерального прокурора України задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №96-10 від 27.07.2010 про надання ОСОБА_1 статусу біженця.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддяОСОБА_3

СуддіОСОБА_4

ОСОБА_5