Справа № 810/5960/14
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року 810/5960/14

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скрипки І.М., секретар судового засідання Приходько Н.І., за участю:

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трипільський пакувальний комбінат» до Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

16 жовтня 2014 року до Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Трипільський пакувальний комбінат» (ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат», товариство) із позовом до Державної податкової інспекції в Обухівському районі ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 червня 2014 року №/1718.

Зазначали, що твердження відповідача про безтоварність операцій між позивачем і його контрагентом не відповідає дійсності. Звертали увагу на наявність у підприємства усіх необхідних і належно оформлених первинних документів, що підтверджують реальність операцій. Стверджували, що товариством відображено в податковому обліку операції з відходами виробництва у відповідності до вимог законодавства. Підкреслювали, що товариство правильно класифікує кліше як малоцінні необоротні матеріальні активи і використовує метод амортизації в розмірі 100-відсоткового перенесення їхньої вартості на виготовлений продукт у момент введення в експлуатацію (фактичного використання).

Посилаючись на невідповідність висновків Акта перевірки реальним обставинам здійснення позивачем господарської діяльності, згідно з вимогами чинного законодавства, у тому числі Податкового кодексу України, просили визнати оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та скасувати його.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2014 року провадження у такій справі відкрито, а протокольною ухвалою суду від 10 листопада 2014 року відповідача у справі замінено на належного - Державну податкову інспекцію в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області (ДПІ, Інспекція).

Представник відповідача у судовому засіданні позову не визнав, просив відмовити у його задоволенні, стверджував, у тому числі і в письмових запереченнях, що виявлені у ході перевірки порушення належним чином відображені в Акті і є достатньою підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про збільшення суми грошового зобовязання позивача із податку на прибуток підприємства та стягнення штрафних санкцій. Зазначав, що факт заниженням товариством податку на прибуток підприємств у сумі 98555,72 грн. підтверджено результатами проведеної експертизи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші докази, зокрема, письмові, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з Акта №1433/10-16/2201/31826484 від 4 червня 2014 року, податковою інспекцією проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року (т.1 а.с.10-86).

За висновками цього Акта, на переконання посадових осіб ДПІ, відповідачем порушено, зокрема, вимоги пунктів 138.1, 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток підприємств на загальну суму 6814779 грн., у тому числі: за третій квартал 2012 року в сумі 1341129 грн., за третій-четвертий квартали 2012 року - на 2516467 грн., за 2013 рік в сумі 4298312 грн.

На підставі названого Акта перевірки 25 червня 2014 року ДПІ прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення №/1718, згідно якого збільшено грошове зобовязання із податку на прибуток підприємств у сумі 6814779 грн. за основним платежем і на 3407389,50 грн. за штрафними санкціями (т.1 а.с.98).

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалося в адміністративному порядку. Однак, Державною фіскальною службою України у рішенні від 30 вересня 2014 року №4256/6/99-99-10-01-15 - залишено без змін (т.1 а.с.99-102).

Як вбачається із матеріалів справи, повідомлення-рішення №/1718 від 25 червня 2014 року винесено на підставі тверджень податкового органу про заниження податку на прибуток на загальну суму 6814779 грн. у звязку з завищенням витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування всього на суму 35595344 грн.

Судом зясовано, що такі висновки Інспекцією зроблені на підставі виявлених у ході перевірки наступних трьох груп порушень.

1. Як зазначено на сторінках 21-23 Акта, перевіркою встановлено, що за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» віднесло до рядку 05.1 СВ Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» стовідсоткову амортизацію введених в експлуатацію інших необоротних матеріальних активів (кліше різних торгових марок) в сумі 1366308 грн., в тому числі по періодах: 3-й квартал 2012 року на суму 288058 грн., 3-4-й квартали 2012 року - на 495495 грн., 2013 рік - на 870813 грн., в результаті чого безпідставно завищило витрати, прямо повязані з виробництвом таких товарів, чим порушило пункти 138.1, 138.8 статті 138 Податкового Кодексу України.

Тут же зазначено, що товариство до собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) віднесло амортизацію введених в експлуатацію інших необоротних матеріальних активів кліше на загальну суму 2013987 грн., а до валового доходу включило реалізацію послуг кліше на суму 647679 грн., в тому числі по періодах: 3-й квартал 2012 року - на 88929 грн.; 4-й квартал 2012 року - на 170514 грн.; 2013 рік - на 388236 грн. Констатовано, що у результаті цього завищено витрати на 1366308 грн.

2. На сторінці 23-24 Акта перевірки вказано, що ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року до собівартості виготовлених та реалізованих товарів фактично віднесено вартість сировини (картону та паперу) на загальну суму 223764807 грн., в тому числі: за 3-й квартал 2012 року на суму 36074095 грн.; за 4-й квартал 2012 року - на 36887363 грн.; за 2013 рік - на 150803349 грн., - в результаті чого завищено витрати на загальну суму 33146266 грн. (за 3-й квартал 2012 року - на 6094447 грн.,; за 4-й квартал 2012 року - на 5388984 грн.; за 2013 рік - на 21662835 грн.

Також вказано, що ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» за період, який підлягав перевірці, відкоригував собівартість готової продукції на вартість супутньої продукції (макулатури) на загальну суму 9038972 грн. (за 3-й квартал 2012 року - на 1445039 грн., за 4-й квартали 2012 року - на 1508952 грн., за 2013 рік - на 6084981 грн.). Згідно «Технологічного регламенту виробництва виробів із гофрокартону» норми виходу макулатури після обробки згідно технічних норм встановлені на рівні 20,6 % (+-2,8%). Перевіркою зясовано, що фактично вихід макулатури по періодах становив: за 3-й квартал 2012 року вибуло сировини на виробництво в кількості 7871347 кг, оприбутковано макулатури в кількості 1646770 на суму 1470925 грн. (відходів 20,9 %); за 4-й квартал 2012 року вибуло сировини в кількості 8811960 кг, оприбутковано макулатури в кількості 1651830 на суму 1557191 грн. (відходів 18,7%); за 2013 рік вибуло сировини в кількості 35506788 кг, оприбутковано макулатури в кількості 6552280 кг на 6184280 грн. (відходів 18,4 %).

Зазначено, що на ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» уся вартість сировини відноситься до собівартості виготовлених та реалізованих товарів в частині прямих матеріальних витрат у відповідні звітні періоди, а згідно технічних норм у процесі виробництва бере участь не вся кількість сировини (картону, паперу), оскільки частина сировини в процесі виробництва потрапляє до відходів у вигляді макулатури та оприбутковується по рахунку 2091 «Макулатура» за ціною реалізації макулатури.

Стверджено, що у результаті цього безпідставно завищено витрати, прямо повязані з виробництвом таких товарів на суму 33146266 грн., чим порушено пункти 138.1, 138.8 статті 138 Податкового кодексу України.

3. У цій частині ДПІ стверджено про відсутність у позивача витрат, які підпадають під визначення статті 138 Податкового кодексу України, за операціями між ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» та ТОВ «Україна Постач-Збут» щодо надання транспортних послуг і придбання товару на загальну суму 82770 грн., в тому числі: за третій квартал 2012 року - на 4250 грн., за третій-четвертий квартали 2012 року - на 4250 грн., за 2013 рік - на 78520 грн. Вказано на порушення пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, у звязку із чим завищено витрати, що враховуються при визначені обєкта оподаткування на 87770 грн.

Як встановлено судом, такі висновки обґрунтовано констатацією податковим органом відсутністю фактичного здійснення господарської діяльності позивача із ТОВ «Україна Постач-Збут». Ці доводи обумовлені посиланням на відомості із Акта ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 22 липня 2013 року №84/3/22-03-32910634 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Україна постач-збут» щодо підтвердження господарських відносин платника податків з ТОВ «Компанія мармур ЛТД» та із ТОВ «Комерційна фірма «Горизонталь» за квітень- липень 2012 року».

1. Щодо віднесення ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» до собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) стовідсоткової амортизації введених в експлуатацію інших необоротних матеріальних активів (кліше різних торгових марок), суд зазначає наступне.

У судовому засіданні представники позивача зазначали, що висновки податкового органу щодо неправильної класифікації та помилково обраного методу амортизації кліше є необґрунтованими. Стверджували, що товариство коректно і правильно класифікує кліше як малоцінні необоротні матеріальні активи і використовує метод амортизації в розмірі 100-відсоткового перенесення їхньої вартості на виготовлений продукт у момент введення в експлуатацію (фактичного використання) - Група 11 «Малоцінні необоротні матеріальні активи» згідно підпункту 145.1.6 пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України.

Підкреслювали, що до основних засобів відносяться матеріальні активи, які призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік), а тому кліше не можуть бути віднесені до основних засобів, оскільки вони розраховані не більше ніж на 600000 відтисків, а з урахуванням фактичних потужності обладнання (від 3000 до 8000 штук за годину, при тому, що потужність згідно техпаспортів значно вища) очікуваний строк корисного використання кліше складає від 200 до 75 машиногодин.

На підтвердження того, що строк експлуатації кліше є меншим за один рік, а також правомірності віднесення таких активів до малоцінних необоротних позивачем надано довідку по кліше за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року; засвідчені копії видаткових накладних на придбання кліше; копії калькуляцій на виготовлення, монтаж, ремонт кліше і штампів; актів на списання печатних форм, штанцформ; довідку про обладнання, на якому використовується кліше; копії технічних паспортів обладнань FFG 618 Quatro, DRO-1628 NT, Мінілайн-616, BOST 160-A MATIC, SPO 1575 EEG «BOBST», «МИДЛАЙН-924», «TRANSLINE-1228»; копії актів проведення заміру фактичної потужності роботи лінії (т.3 а.с.238-250, т.4 а.с.1-38, т.5 а.с.3-123).

Крім того, 1 жовтня 2015 року у судовому засіданні у якості свідка був допитаний ОСОБА_4 менеджер планово-виробничого відділу ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат». Свідок повідомив, що безпосередньо приймав участь у проведенні замірів фактичної потужності роботи обладнання підприємства позивача, за результатами чого складені названі вище акти стосовно відповідних замірів, для визначення строку експлуатації у виробництві кліше. Зазначив, що у середньому кліше виходить з ладу після 600000 відтисків, що дорівнює 240-250 годинам роботи, оскільки 1000 відтисків проставляється приблизно за 30 хвилин. Вказав, що у звязку із цим строк експлуатації кліше у виробництві становить орієнтовно місяць, і, відповідно, не може перевищувати один рік.

Відповідачем до суду було надано примірник висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-економічної експертизи №14960/14961/14-45 від 9 квітня 2015 року, призначеної на підставі постанови старшого слідчого 2 ВКР СУ ФР Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 23 жовтня 2014 року по матеріалам кримінального провадження №0000032 від 28 серпня 2014 року (т.4 а.с.112-126).

Так, за результатами проведення такого експертного дослідження, зясовано, що висновки у Акті перевірки №1433/10-16/2201/31826484 від 4 червня 2014 року ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» щодо заниження податку на прибуток документально підтверджується в сумі 98555,72 грн. у звязку із завищенням товариством собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів на суму амортизації «кліше» у розмірі 498639,91 грн. Такий висновок обґрунтовано тим, що підприємство помилково кваліфікувало у бухгалтерському обліку як малоцінні необоротні матеріальні активи кліше із вартістю понад 2500 грн. і, відповідно, використовувало стосовно них метод нарахування амортизації в першому місяці використання об'єкта в розмірі 100 відсотків його вартості.

У додатку №1 до висновку судово-економічної експертизи №14960/14961/14-45 від 9 квітня 2015 року наведено перелік кліше, вартість яких перевищує 2500 грн. (т.5 а.с.124-125).

У наказі №1 по підприємству позивача «Про облікову політику» від 3 січня 2012 року визначено, що кліше і штанцформи з 1 січня 2012 року класифікуються в податковому і бухгалтерському обліках як малоцінні необоротні активи, без обмеження по вартості (пункт 7.16 т.1 а.с.193).

Крім того, у пункті 7.1.8 названого наказу, а також у пункті 7.1.8 наказу ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» №1 «Про облікову політику комбінату» від 2 січня 2013 року зазначено, що для штанцформ і кліше підприємства, що використовуються для виготовлення індивідуальних замовлень або ж для масового виробництва, - в бухгалтерському і податковому обліках застосовується метод повного погашення вартості в момент передачі у виробництво. Кліше і штанцформи вважаються введеними в експлуатацію у момент переміщення їх у виробництво (т.1 а.с.193-194, 202-203)

Надаючи правову оцінку обставинам справи у цій частині, суд зазначає наступне.

За нормами підпункту 145.1.6 пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України, у редакції на час виникнення спірних відносин, амортизація об'єктів груп 9, 12, 14, 15 (інші основні засоби, тимчасові (нетитульні) споруди, інвентарна тара, предмети прокату) визначених у пункті 145.1 цієї статті, нараховується за методами, що наведені в підпунктах 1 і 5 підпункту 145.1.5 цієї статті (прямолінійним, за яким річна сума амортизації визначається діленням вартості, яка амортизується, на строк корисного використання об'єкта основних засобів; виробничим, за яким місячна сума амортизації визначається як добуток фактичного місячного обсягу продукції (робіт, послуг) та виробничої ставки амортизації). Амортизація малоцінних необоротних матеріальних активів і бібліотечних фондів може нараховуватися за рішенням платника податків у першому місяці використання об'єкта в розмірі 50 відсотків його вартості, яка амортизується, та решта 50 відсотків вартості, яка амортизується, у місяці їх вилучення з активів (списання з балансу) внаслідок невідповідності критеріям визнання активом або в першому місяці використання об'єкта в розмірі 100 відсотків його вартості.

Суд зазначає, що визначення малоцінних необоротних матеріальних активів у Податковому кодексі України відсутнє.

При цьому, за визначенням у підпункті 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних відносин) основні засоби - це матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

За нормами пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року №92 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за №288/4509, для цілей бухгалтерського обліку основні засоби класифікуються за такими групами: 5.1 основні засоби (земельні ділянки, капітальні витрати на поліпшення земель, не пов'язані з будівництвом, будівлі, споруди та передавальні пристрої, машини та обладнання, транспортні засоби, інструменти, прилади, інвентар (меблі), тварини, багаторічні насадження, інші основні засоби; 5.2 інші необоротні матеріальні активи (бібліотечні фонди, малоцінні необоротні матеріальні активи, тимчасові (нетитульні) споруди, природні ресурси, інвентарна тара, предмети прокату, інші необоротні матеріальні активи). Підприємства можуть установлювати вартісні ознаки предметів, що входять до складу малоцінних необоротних матеріальних активів.

У відповіді податкового органу, розміщеній у Єдиній базі податкових знань, вказано, що до малоцінних необоротних матеріальних активів належать необоротні матеріальні активи, вартість яких не перевищує 2500 гривень (з урахуванням редакції Податкового кодексу України, чинної на час виникнення спірних відносин).

На підставі викладеного, суд констатує, що дійсно з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що строк експлуатації кліше у випадку, який розглядається, становить період менше одного року.

У той же час, такий строк використання не може бути єдиним критерієм для віднесення таких кліше до малоцінних необоротних активів, як-то стверджує позивач незалежно від їх вартості, оскільки поняття малоцінного необоротного активу уже саме по собі передбачає малу цінність відповідного активу. Крім того, із цим погоджується експерт у висновку №14960/14961/14-45 від 9 квітня 2015 року, а також це узгоджується із системним тлумаченням норм податкового законодавства і відповіддю у Єдиній базі податкових знань.

Таким чином, кліше і штанцформи у цьому випадку, вартість яких не перевищує 2500 гривень, правильно віднесені до малоцінних необоротних матеріальних активів і правомірно обрано по відношенню до них метод нарахування амортизації в першому місяці використання об'єкта в розмірі 100 відсотків його вартості.

Що ж до кліше, вартість яких перевищує суму у 2500 грн. (перерахованих у додатку №1 до висновку експерта №14960/14961/14-45 т.5 а.с.124-125), то суд резюмує, що обраний товариством «Трипільський пакувальний комбінат» стосовно них метод амортизації не відповідає законодавчим приписам.

У звязку із цим, суд приходить до висновку, що товариством «Трипільський пакувальний комбінат» завищено собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) в періоді з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року на суму амортизації кліше в розмірі 498639,91 грн., що призвело до заниження податку на прибуток у сумі 98555,72 грн. У решті суми донарахованої Інспекцією у цій частині порушень висновки ДПІ не підтвердились, є безпідставними і спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

2. З приводу віднесення позивачем до собівартості виготовлених та реалізованих товарів усієї вартості сировини (картону та паперу), суд зазначає таке.

Як вбачається із матеріалів справи, основним видом діяльності ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» є виробництво та реалізація гофропродукції різних видів, реалізація макулатури. Основною сировиною для виготовлення продукції є картон та папір, а макулатура є відходами, одержаними при виробництві продукції.

У судовому засіданні та письмових поясненнях від 27 жовтня 2014 року (т.2 а.с.22-23) і від 14 листопада 2014 року (т.4 а.с.39) представники позивача зазначили, що в процесі виробництва гофрокартону та виробів з гофрокартону на підприємстві утворюються обрізи гофрокартону та відходи картону і паперу, які є супутньою продукцією - макулатурою. Вказували, що макулатура за допомогою пневмотранспортних систем або за допомогою внутрішнього технологічного транспорту потрапляє на ділянку переробки макулатури, де пресується та обвязується металевою проволокою в тюки і в подальшому реалізується на підприємства, які використовують її як сировину. Стверджували, що на ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» макулатура по якості відповідає ГОСТУ 10700-97 і ділиться на 2 (дві) марки: макулатура марки MC 5Б - обріз картону і паперу; макулатура марки MC 9В - картонні гільзи з рулонів картону та паперу. Пояснили, що вартість макулатури не враховується у складі прямих матеріальних витрат, що формують собівартість готової продукції. При калькулюванні собівартості гофрокартону та виробів з гофрокартону на рахунку 231 «Виробництво продукції та послуг» із собівартості гофропродукції вираховується вартість макулатури, що утворилась в процесі виробництва продукції, за справедливою вартістю, яка дорівнює вартості реалізації; ця макулатура за вартістю реалізації та кількістю оприбутковується на спеціально відведений рахунок по Дт 2091 «Макулатура» і Кт 231 «Виробництво продукції та послуг». Підкреслювали, що в момент реалізації макулатури на сторону підприємствам, які займаються її переробкою, робляться наступні проводки: Дт 901 «Собівартість реалізованої готової продукції», субконто «Макулатура» Кт 2091 Макулатура» на суму собівартості реалізації макулатури; Дт 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» Кт 701 «Дохід від реалізації продукції», субконто «Макулатура» на суму доходу від реалізації без урахування ПДВ; Дт 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» Кт 705 «Вирахування з доходу - ПДВ» Дт 705 «Вирахування з доходу - ПДВ» Кт 6415 «Розрахунки з бюджетом - ПДВ» на суму податку на додану вартість.

На підтвердження правомірності формування витрат у цій частині позивачем подано копії реєстрів «Виробнича собівартість продукції» за період, що підлягав перевірці; реєстрів кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку та показників валових витрат за той самий проміжок часу; примірники податкових декларацій з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2012 року, три квартали 2012 року, 2012 рік, 2013 рік та із додатками, копії договорів купівлі-продажу №14/02/11 від 14 лютого 2011 року та №14/02/13 від 1 лютого 2013 року разом із додатками та додатковими угодами, рахунків-фактур, видаткових накладних, податкових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень на виконання таких договорів; журнали-ордери по рахунку 2091 «Макулатура» за 3 квартал 2012 року, 4 квартал 2012 року та за 2013 рік; оборотно-сальдові відомості по рахунках 2091 «Макулатура», 701 «Дохід від реалізації продукції» та 901 «Собівартість реалізованої готової продукції» за 3 квартал 2012 року, 4 квартал 2012 року, 2013 рік і грудень 2013 року; журнал-ордер і відомість по рахунку 2091 «Макулатура» за грудень 2013 року (т.2 а.с.24-70,141-250, т.3 а.с.1-221, т.4 а.с.40-46).

Як зазначено у Акті перевірки, а також вбачається з наявного у матеріалах справи Технологічного регламенту виробництва гофрокартону, затвердженого директором ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» 10 жовтня 2012 року (т.1 а.с.208-250, т.2 а.с.1-15), норми виходу макулатури після обробки згідно технічних норм встановлені на рівні 20,6 % (+-2,8%). При цьому, податковим органом не виявлено витрат сировини або ж виходу макулатури в обсягах, не передбачених регламентом.

Крім того, ухвалою суду від 1 грудня 2014 року призначено судову економічну експертизу у справі №810/5960/14 та на її вирішення поставлено наступне питання: чи підтверджуються документально та нормативно висновки Акта ДПІ в Обухівському районі ГУ Міндоходів у Київській області №1433/10-16/2201/31826484 від 4 червня 2014 року «Про результати планової виїзної перевірки ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року», викладені у пункті 3.1.2 «Валові витрати» такого Акта (сторінки 23-24 Акта перевірки) щодо заниження податку на прибуток у результаті завищення товариством «Трипільський пакувальний комбінат» витрат, прямо повязаних з виробництвом виготовлених та реалізованих товарів на загальну суму 33146266 грн. (у тому числі у третьому кварталі 2012 року на 6094447 грн., у третьому-четвертому кварталах 2012 року на 11486431 грн., у 2013 році на 21662835 грн.) у звязку із віднесенням усієї вартості сировини до собівартості таких виготовлених та реалізованих товарів в частині прямих матеріальних витрат, зважаючи на потрапляння у процесі виробництва частини сировини до відходів у вигляді макулатури.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення названої експертизи №2135/15-45 від 29 травня 2015 року, висновки Акта ДПІ від 4 червня 2014 року №1433/10-16/2201/31826484, викладені у пункті 3.1.2 «Валові витрати» такого Акта (сторінки 23-24 Акта перевірки) щодо заниження податку на прибуток у результаті завищення товариством «Трипільський пакувальний комбінат» витрат, прямо повязаних з виробництвом виготовлених та реалізованих товарів на загальну суму 33146266 грн. у звязку із віднесенням усієї вартості сировини до собівартості таких виготовлених та реалізованих товарів в частині прямих матеріальних витрат, зважаючи на потрапляння у процесі виробництва частини сировини до відходів у вигляді макулатури, -документально та нормативно не підтверджуються.

Крім того, за результатами проведеної експертизи, призначеної на підставі постанови старшого слідчого 2 ВКР СУ ФР Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 23 жовтня 2014 року по матеріалам кримінального провадження №0000032 від 28 серпня 2014 року (т.4 а.с.121-124) і проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, зроблено висновок стосовно віднесення позивачем до складу собівартості готової продукції суми супутньої продукції (макулатури) і вказано, що висновки Акта перевірки №1433/10-16/2201/31826484 від 4 червня 2014 року у цій частині, а саме стосовно завищення витрат, прямо повязаних з виробництвом товарів, на загальну суму 33146266 грн. документально не обґрунтовані.

З приводу правової оцінки спірних відносин у цій частині вимог, суд зазначає таке.

За визначенням у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут та нижче - у редакції на час виникнення спірних відносин) витрати це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За нормами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

За правилами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

За приписами пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (підпункт 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318 (ПСБО 16 «Витрати»).

За нормами пунктів 5 і 6 ПСБО 16 «Витрати» витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

За правилами пунктів 10 і 11 цього ж Положення собівартість реалізованих товарів визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси». Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві. Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством.

Згідно з пунктом 12 ПСБО 16 «Витрати» до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

У відповідності до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» (ПСБО 9 «Запаси»), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246 і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за №751/4044, активи, які: утримуються для подальшого продажу (розподілу, передачі) за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством/установою, визнаються запасами.

Тобто відходи, які отримуються у процесі виробництва (макулатура) є запасами у розумінні названого положення бухгалтерського обліку.

У відповідності до пункту 5 ПСБО 9 «Запаси» запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа отримає в майбутньому економічні вигоди, пов'язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

За приписами пункту 8 цього ж Положення придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства/установи за первісною вартістю.

Первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю), за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству/установі; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів); інші витрати, які безпосередньо пов'язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях (пункт 9 ПСБО 9 «Запаси»).

У силу положень пункту 16 ПСБО 9 «Запаси» при відпуску запасів у виробництво, з виробництва, продаж та іншому вибутті оцінка їх здійснюється за одним з таких методів: ідентифікованої собівартості відповідної одиниці запасів; середньозваженої собівартості; собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО); нормативних затрат; ціни продажу.

У межах цієї частини спірних відносин судом зясовано, що ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» обліковував відходи (макулатуру), які утворювалися у процесі виробництва продукції за первісною вартістю придбаної сировини (картону і паперу), а у подальшому, за наслідками реалізації, визначав їх вартість за методом ціни продажу, що узгоджується з приписами Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Тобто, ДПІ при вказівці на порушення товариством вимог пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, що виявилось у завищенні витрат виробництва і заниженні податку на прибуток у звязку із тим, що показник витрат зменшувався на вартість зворотних відходів, визначену за ціною придбання картону і паперу, а не за ціною подальшого продажу макулатури, допустили методологічну помилку. При цьому, у досліджуваному випадку, як-то і передбачено положеннями підпункту 138.8.1 пункту 138 статті 138 Податкового кодексу України, позивач зменшував прямі матеріальні витрати на вартість зворотних відходів.

На підставі викладеного, суд констатує, що підприємство правильно відображало у податковому і бухгалтерському операції з відходами виробництва.

У звязку із викладеним, суд приходить до висновку, що твердження податкового органу про завищення витрат на загальну суму 33146266 грн. у ході судового розгляду не підтвердились, є безпідставними і спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

3. Стосовно взаємовідносин ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» з ТОВ «Україна Постач-Збут», суд зазначає наступне.

У ході судового розгляду встановлено, що 4 січня 2011 року між ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» (покупець) та ТОВ «Україна Постач-Збут» (постачальник) укладено договір поставки №237-С (т.1 а.с.103-105), за умовами якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупцю папір (товар), а покупець - прийняти його та оплатити на умовах договору. Назва, асортимент, кількість, ціна, загальна сума вартості кожної партії товару визначається сторонами в ході діяльності і вказується в рахунках-фактурах, податкових накладних та видаткових накладних. За вимогою однієї із сторін в окремих випадках складаються специфікації товарів у вигляді додатків до договору. Строк поставки товару - протягом 5 (пяти) днів з моменту заявки покупця.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем подано належним чином засвідчені копії таких документів:

- видаткову накладну №28 від 31 січня 2013 року (т.1 а.с.127);

- товарно-транспортну накладну (т.1 а.с.155-156).

Крім того, 1 квітня 2012 року між позивачем (замовник) та ТОВ «Україна Постач-Збут» (перевізник) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №76712 (т.1 а.с.108-111), за умовами якого перевізник зобовязується доставити переданий замовником вантаж у строки і в пункт, визначений замовником, і передати його особі, яка має право на отримання вантажу, а замовник - оплатити за перевезення вантажу встановлену плату в порядку і розмірі, визначеному сторонами. Перевізник зобовязується надавати замовникові в строк, вказаний в «Правилах перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» для розрахунків за виконане перевезення, рахунок із зазначенням у ньому номера договору, виду і об'єму вантажу, що перевозиться, маршруту, номера автомобіля і напівпричепа, номера ТТН (СМR), відстані і тарифу за договором або заявкою, а також товарно-транспортну накладну або накладну СМR.

З метою підтвердження виконання вказаного договору товариством подано належним чином засвідчені копії таких документів:

- акти надання послуг (т.1 а.с.128-130, 137-139);

- товарно-транспортні накладні (т.1 а.с.157-158, 167-171).

Також, 2 січня 2013 року між ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» (замовник) та ТОВ «Україна Постач-Збут» (перевізник) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №76712 (т.1 а.с.112-115). Умови поставки та перелік документів, які надаються покупцю є такими ж, як і у названому вище договорі №76712 від 1 квітня 2012 року.

На засвідчення виконання умов вказаного договору позивачем подано належним чином завірені копії таких документів:

- акти надання послуг (т.1 а.с.131-136, 140-154);

- товарно-транспортні накладні (т.1 а.с.159-166, 172-190).

На підтвердження оплати за названими договорами, позивачем надано реєстр взаєморозрахунків з постачальником товариства за період з 1 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року та реєстр платіжних доручень за той самий період, що завірені банком (т.2 а.с.104-106, а.с.125-127).

Судом зясовано, що перед укладанням досліджуваних договорів, з метою запобігання укладенню правочинів із недобросовісним субєктом господарювання, ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» здійснило низку дій щодо перевірки наявності податкової правосубєктності та добросовісності ТОВ «Україна Постач-Збут», зокрема, отримало копії свідоцтва про реєстрацію платником податку на додану вартість, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, довідки з ЄДРПОУ, довідки про взяття на облік платника податків, витягу із Статуту ТОВ «Україна Постач-Збут», наказу про призначення генерального директора, довідки з банку (т.1 а.с.116-126).

Як доказ відображення операцій позивача із ТОВ «Україна Постач-Збут» у бухгалтерському обліку подано картку рахунку 631 за 1 липня 2012 року 31 грудня 2013 року (т.2 а.с.107-121).

29 жовтня 2014 року товариством надано до суду письмові пояснення (т.2 а.с.71-73), в яких зазначено, зокрема, що 75 відсотків обємів поставок готової продукції ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» здійснюються на умовах DDP, СРТ або DAP в редакції Інкотермс-2010. Наголошували, що за умовами договорів купівлі-продажу (поставки), за організацію доставки продукції відповідає продавець (постачальник), тобто ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат». Крім того, такими договорами передбачені штрафні санкції за несвоєчасне постачання або зрив поставки до покупця, що може негативно впливати на основну діяльність ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» та його репутацію на ринку виробників продукції з гофрокартону. В контрактну ціну виробленої ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» продукції включені витрати на її доставку, тому фактично витрати на доставку продукції компенсуються покупцями. Також стверджували, що згідно договорів купівлі-продажу основної сировини для виробництва гофропродукції - картону і паперу, в яких ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» виступає покупцем, доставка цієї сировини здійснюється на умовах FCA в редакції Інкотермс-2010, і витрати на доставку сировини несе покупець. Вказували, що ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» не має власного вантажного автотранспорту для здійснення поставки сировини та продукції власного виробництва до покупців, тому вимушений залучати сторонні організації для їх перевезення. Наголошували, що TOB «Україна Постач-Збут» залучено до співробітництва з метою здійснення автомобільним транспортом доставки виробленої ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» продукції до її покупців та картону і паперу на підприємство позивача, а також, як постачальника офісного паперу форматом А-5 та А-4, що використовується у власній господарській діяльності для друку первинних документів.

На підтвердження наявності у товариства «Трипільський пакувальний комбінат» договірних зобовязань з транспортування товару, який ним постачається контрагентам-споживачам продукції, подано завірені копії договорів разом із додатками та додатковими угодами до них (т.2 а.с.74-103).

Крім того, суд звертає увагу, що висновки податкового органу про безтоварність операцій між ТОВ «Трипільський пакувальний комбінат» і ТОВ «Україна Постач-Збут», викладені у Акті перевірки позивача, вже були предметом судового розгляду у справі №810/5959/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трипільський пакувальний комбінат» до Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 червня 2014 року №000662201/1719.

Так, постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року у справі №810/5959/14, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року, визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення від 25 червня 2014 року №000662201/1719 (т.4 а.с.82-90); до того ж, Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19 лютого 2015 року відмовив ДПІ у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на названі рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.4 а.с.91-92).

За нормами частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

За правилами статті 149 Податкового кодексу України податковою базою для цілей оподаткування податком на прибуток визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що прибуток із джерелом походження з України та за її межами визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу;

За визначенням у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати у розумінні цього кодексу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілом власником).

Витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, згідно із підпунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом 2 цього Кодексу.

За нормами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За приписами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій визначено первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та підтверджують їх здійснення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні»).

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток.

Таким чином, право на формування валових витрат виникає у платника податків за сукупності таких елементів: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів/послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання.

З метою встановлення факту здійснення господарських операцій судом зясовувалися, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарських операцій; установлення спеціальної податкової правосубєктності учасників господарських операцій; звязок між фактом придбання послуг і господарською діяльністю платника податку; наявність належно оформлених первинних документів.

Суд звертає увагу, що обовязок сплачувати податки і збори та відповідальність за порушення податкового законодавства є персоніфікованими. Визначення податкових зобовязань платнику податків не може ставитись у пряму залежність від виконання податкових обовязків його контрагентом. Тобто саме по собі порушення податкового законодавства контрагентом підприємства, у разі дотримання останнім його вимог, не тягне негативних наслідків для такого підприємства.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення податку на прибуток; відповідні витрати вважаються сформованими правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

При цьому, з урахуванням норм статей 61 та 44 Податкового кодексу України, саме на такі органи покладається обовязок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.

Суд зазначає, що податкове повідомлення-рішення, на підставі якого визначається податкове зобов'язання платника податків, повинно прийматися податковим органом за результатами безпосередньої оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин його господарської діяльності, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на неперевірених припущеннях чи суб'єктивних думках посадових осіб інших податкових органів, а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.

Наявність певної інформації, одержаної від інших підрозділів податкової служби чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не оформлена рішеннями суб'єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише підставу для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності платнику податків його контрагентом ніякі послуги не надавалися.

З дослідженого Акта перевірки позивача убачається, що посадові особи Інспекції безпосереднього аналізу фінансово-господарських документів товариства «Трипільський пакувальний комбінат» не робили, а відобразили в Акті перевірки лише субєктивну думку посадових осіб іншого податкового органу щодо контрагента позивача.

Суд враховує вимоги статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», згідно з якою відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на момент вчинення та виконання господарських договорів ТОВ «Україна Постач-Збут» було належним чином зареєстрованою юридичною особою та мало право укладати правочини.

Суд звертає увагу, що відповідач жодних заперечень щодо форми і змісту наданих позивачем первинних документів як під час проведення перевірки, так і у ході судового розгляду справи - не висловив. Доказів, які б вказували на недійсність чи підробку таких документів або їх невідповідність нормативно-правовим актам Інспекція суду не надала.

Суд, на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що факт надання послуг, поставки товару, оплати їх вартості, використання у господарській діяльності позивача, відображення у бухгалтерському обліку підтверджується документально; подані товариством «Трипільський пакувальний комбінат» докази є переконливими для твердження про реальність господарських операцій.

Суд наголошує, що у випадку, який розглядається, податковим органом не було надано доказів нереальності операцій між позивачем та його контрагентом.

Таким чином, доводи Інспекції про завищення позивачем витрат, що враховуються при визначені обєкта оподаткування на суму 87770 грн. у ході судового розгляду не підтвердились.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

На підставі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №/1718 від 25 червня 2014 року у сумі 6716223 грн. 28 коп. за основним платежем та у сумі 3358111 грн. 64 коп. за штрафними санкціями. У іншій частині вимог, а саме - стосовно донарахування податкових зобовязань із податку на прибуток в сумі 98555,72 грн. за основним зобовязанням (щодо першої групи порушень) і штрафної санкції нарахованої за таке порушення - суд відмовляє.

Як встановлює частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У відповідності до частини третьої цієї ж статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Позивач відповідно до платіжного доручення №374 від 14 жовтня 2014 року сплатив судовий збір у сумі 487,20 грн. за майнові вимоги, доказів понесення інших судових витрат не надано.

Таким чином, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням їх майнового характеру частки вимог, які підлягають задоволенню, суд вважає необхідним присудити на користь позивача судові витрати щодо сплати судового збору у сумі 437,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області.

Керуючись статями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 128, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області №/1718 від 25 червня 2014 року у сумі 6716223 (шість мільйонів сімсот шістнадцять тисяч двісті двадцять три) грн. 28 коп. за основним платежем та у сумі 3358111 (три мільйони триста пятдесят вісім тисяч сто одинадцять) грн. 64 коп. за штрафними санкціями.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління Міндоходів у Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трипільський пакувальний комбінат» судові витрати по сплаті судового збору у сумі 437 (чотириста тридцять сім) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Скрипка І.М.