Справа № 161/22195/13-а 161/22195/13-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року Справа № 876/3820/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2014 року у справі за її позовом до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2, про визнання нечинним рішення і визнання недійсними результатів конкурсу,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернулася до суду з позовом до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (далі ОСОБА_3 рада) про визнання нечинним рішення відповідача від 06.12.2013 №1.18/288/1.13 про недопущення її до подання конкурсних пропозицій (далі ОСОБА_3) та недійсними результатів конкурсу стосовно передачі в оренду нежитлового приміщення в с.Жидичин по вул.Б.Хмельницького 7, площею 97кв.м., проведеного 10.12.2013. Позовні вимоги мотивовані тим, що її протиправно не було допущено до подання конкурсних пропозицій щодо орендної плати і відповідно до участі у конкурсі. Наведене у ОСОБА_3 обґрунтування про те, що її «пропозиції недостатньо були висвітлені, згідно умов конкурсу» є загальним, неконкретним та формальним. Безпідставне недопущення до участі у конкурсі є достатньою підставою для визнання недійсним результатів такого конкурсу. Конкурс був проведений «під одну особу» - третю особу.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2014 року у справі №161/22195/13-а в задоволенні позову відмовлено.

Постанову оскаржила позивачка, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві, яким суд не дав належної правової оцінки. Додатково вказує, що ОСОБА_2 також не було виконано умов «Положення про порядок проведення конкурсу на право оренди майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Жидичинської сільської ради», затвердженого рішенням ОСОБА_3 ради від 16.08.2013 №28/6 «Про затвердження нормативних документів щодо оренди майна спільної власності територіальних громад сіл Жидичинської сільської ради» (далі Положення, Рішення відповідно), позаяк не було зазначено усіх пропозицій щодо виконання умов конкурсу: виконання встановлених для підприємства мобілізаційних завдань; дотримання умов належного утримання обєктів соціально-культурного призначення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачку правомірно не було допущено до участі в конкурсі про передачу в оренду частини нежитлового приміщення Жидичинського будинку культури, оскільки в її пропозиціях не було висвітлено основні умови конкурсу. Суд вважав безпідставними її посилання на відмову у прийнятті додаткових документів 09.12.2013. Конкурс проведений ОСОБА_3 радою у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд розяснив, що за змістом ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням затверджено «Положення про передачу в оренду майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Жидичинської сільської ради» та Положення.

Положення регулює порядок проведення конкурсу на право оренди цілісних майнових комплексів, їх структурних підрозділів, нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке належить до спільної власності територіальних громад сіл ОСОБА_3 ради (п.1.1). Право участі в конкурсі мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, які можуть згідно із законодавством бути орендарями майна (п.1.4). Конкурс на право оренди майна проводить конкурсна комісія (далі комісія), утворена орендарем (п.1.5).

Умови конкурсу (критерії визначення переможців) визначені в розділі ІІІ Положення.

За п.6.1 цього ж Положення подані претендентами документи розглядаються на засіданнях комісії до проведення конкурсу з метою формування списку його учасників. Орендодавець протягом одного робочого дня після затвердження списку повідомляє учасникам конкурсу з використанням тих засобів звязку, які вони обрали, про їх допущення або недопущення (із зазначенням підстав) до подання конкурсних пропозицій щодо орендної плати.

Розпорядженням від 09.11.2013 №49-а «Про затвердження конкурсної комісії сільської ради» затверджено таку комісію у визначеному складі (а.с.44).

В газеті «Вільним шляхом» від 09.11.2013 ОСОБА_3 рада оголосила про проведення конкурсу на здачу в оренду частини нежитлового приміщення (фойє) в с.Жидичин по вул.Б.Хмельницького 7, площею 97кв.м., для комерційного призначення. Кінцевий термін подання документів 09.12.2013. Конкурс відбудеться 10.12.2013 об 11/00 год. (а.с.7)

Згідно з протоколом від 05.12.2013 №1 засідання комісії (далі Протокол №1) для участі у конкурсі надійшло дві заяви та документи від позивачки та третьої особи. Вивчивши пропозиції щодо виконання умов конкурсу, комісія вирішила включити до списку учасників конкурсу ОСОБА_2 (а.с.8-17, 45-47).

Розпорядженням від 06.12.2013 №52 «Про затвердження списку учасників конкурсу на право оренди майна» затверджено такий список, в якому зазначено одного учасника ОСОБА_2 (а.с.48-49; далі Розпорядження №52).

ОСОБА_3 рада повідомила позивачку, що її не допущено до подання конкурсних пропозицій щодо орендної плати, так як її «пропозиції недостатньо були висвітлені, згідно умов конкурсу» (а.с.6).

Протоколом від 10.12.2013 №2 засідання комісії (далі Протокол №2) останнього визнано переможцем конкурсу на оренду вказаного майна (а.с.50).

25.12.2013 між ОСОБА_3 радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди цього майна, по 02.12.2016 включно, яке передано орендарю 27.12.2013 (а.с.27-32; далі - Договір).

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що цей спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом ч.1 ст.142, ч.1 ст.143 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносини) визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч.5). Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. (ч.8).

Із наведеного випливає, що при здійсненні повноважень власника комунального майна органи місцевого самоврядування є не субєктами владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у п.1 ч.1 ст.17 КАС, а рівноправними субєктами майнових відносин, дії яких спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися майном.

Предметом спору у справі, що розглядається є визнання нечинним рішення відповідача викладеного у ОСОБА_3 про недопущення її до подання конкурсних пропозицій та недійсними результатів конкурсу, за результатами якого укладено Договір.

Таким чином, заявлені вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а тому орган місцевого самоврядування в цих відносинах виступає як субєкт права власності, а не як субєкт владних повноважень. Прийняття зазначеним органом Розпорядження №52 та саме проведення конкурсу є етапом реалізації волі власника на укладення Договору, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження комунальним майном та передачі відповідних прав щодо нього, може бути розглянуто за правилами КАС.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2009 року у справі за позовом в.о. прокурора Соснівського району м. Черкаси в інтересах Черкаської дитячої музичної школи №1 ім. М.В. Лисенка до Соснівської районної ради м. Черкаси, Відділу комунального майна виконавчого комітету Соснівської районної ради м. Черкаси, Товариства з обмеженою відповідальністю «Рексолла», ОСОБА_4, треті особи: Черкаська міська рада та її виконавчий комітет, про визнання незаконним та скасування рішення Соснівської районної ради м. Черкас від 23 березня 2006 року, визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Додатково необхідно вказати на таке.

За фактом проведення конкурсу було укладено Договір. Визнання недійсними результатів конкурсу не породжує наслідків для позивача, оскільки захист порушеного права у разі набуття права оренди комунального майна має вирішуватися за нормами цивільного (господарського) законодавства.

Розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючого документу щодо права оренди комунального майна до розгляду спору про його оскарження (не породжує юридичних наслідків).

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-405а14.

Пунктом 1 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім визначених спорів.

Відтак, суд загальної юрисдикції вирішуючи господарський спір (виходячи із можливого субєктивного складу сторін спору) про відновлення прав позивачки (наприклад - про оскарження Протоколів №№1, 2 та визнання недійсним Договору), може (зобовязаний) дати оцінку законності ОСОБА_3 тощо, якщо його (їх) надіслання (прийняття) сприяло порушенню її прав.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 лютого 2011 року №21-3а11.

Також необхідно, категорично відзначити, що в силу вимог п.14 ч.1 ст.3 КАС Договір не є адміністративним договором, оскільки його умови не випливають із владних управлінських функцій ОСОБА_3 ради, а із майнових правовідносин щодо управління комунальною власністю.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 цього ж Кодексу суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 КАС визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2014 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 05 жовтня 2015 року.