Справа № 2а-18179/10/2670
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а, у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк "Сбербанк Росії"

до

Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників задоволено частково: скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2011 року, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вищий адміністративний суд України при направленні справи на новий розгляд вказав, що судами не встановлено та не досліджено наступне: чи існували боргові зобов"язання між банком та його контрагентами, чи здійснювались банком фактичні виплати коштів за договорами гаранті, чи настав ризик, а також вказав на те, що розрахунок порушення при формуванні страхового резерву повинен бути оформлений відповідним податковим повідомленням-рішенням.

Ухвалою суду від 25 травня 2015 року справу до свого провадження прийнято суддею Бояринцевою М.А.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були прийняті безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв’язку з чим вони є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки висновки акту перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

У відповідності до пункту 5.1 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21 грудня 2000 року № 2181-III (далі – Закон № 2181), податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації.

Зазначене податкове зобов'язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку. Якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

Приписами пункту 17.2 ст. 17 Закону № 2181 встановлено, що платник податків, який до початку його перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму такої недоплати та штраф у розмірі п'яти відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку, б) або відобразити суму такої недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов'язання з цього податку.

Матеріали справи свідчать про те, що факт вказаного порушення позивачем було виявлено самостійно в процесі аудиторської перевірки, проведеної з 29 вересня 2006 року по 20 жовтня 2006 року, що мало наслідком включення позивачем в декларації з податку на прибуток за 3 квартали 2006 року сум податкових зобов`язань, які не були включені у попередніх, та сплату до бюджету самостійно визначеної суми податкового зобов’язання, збільшеної на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від суми недоплати до початку перевірки. Вказані обставини виключають донарахування позивачу податкових зобов`язань за вказане порушення.

У відповідності до п.п.8.1.1. п.8.1 ст. 8 Закону № 334/94, під терміном "амортизація" основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

Підпунктом 8.2.1 пункту 8.2 ст. 8 Закону № 334/94 визначено, що під терміном "основні фонди" слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Основні фонди підлягають розподілу за такими групами: група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі; група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4; група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів).

Як свідчать матеріали справи, встановлені у банку системи сигналізації не є частинами будинків – відповідні системи є мобільними та підлягають заміні. Технічно охоронно-пожежна сигналізація встановлюється при необхідності на об’єкт першої групи основних фондів, економічно понесені витрати у зв’язку з її придбанням не пов’язані з витратами на придбання об’єктів першої групи, так як різняться в часі придбання та в первинно визначеній економічній вигоді (різна норма амортизації), тобто витрати на придбання систем охоронно-пожежної сигналізації понесені окремо від витрат на придбання об’єктів першої групи.

Таким чином, позивачем правомірно було віднесено систему пожежної сигналізації до 2 групи основних фондів.

У відповідності до підпункту 5.2.4 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94, до складу валових витрат включаються суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Згідно з підпунктом 12.2.1 пункту 12.2 ст. 12 Закону №334/94, будь-який банк, а також будь-яка небанківська фінансова установа, створена згідно з нормами відповідних законів, крім страхових компаній (далі - фінансові установи), зобов'язані створювати страховий резерв для відшкодування можливих втрат по основному боргу (без процентів та комісій) за всіма видами кредитів, а також гарантій, порук, придбаних цінних паперів, інших активних банківських операцій, які відносяться до їх господарської діяльності згідно з законодавством.

Таким чином, правовою підставою створення страхового резерву за наведеними в підпункті 12.2.1 пункту 12.2 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" кредитними операціями є існування боргових відносин між банком (кредитор) та боржником, у тому числі за договором гарантії. Необхідною ознакою таких боргових відносин як підстави формування страхового резерву є наявність ризику, що зумовлює створення страхового резерву для покриття можливих втрат по основному боргу. За відсутністю ризику при здійсненні кредитної операції віднесення банком до валових витрат страхового резерву за цією операцією буде суперечити підпункту 12.2.1 пункту 12.2 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Таку саму позицію Верховним Судом України висловлено в постановах від 08.05.2013 у справі №21-83а12 та від 27.05.2008 №21-1131во07.

Як свідчать матеріали справи, позивач сформував страховий резерв за зобов’язаннями по наданим гарантіям згідно договорів про умови надання банківських гарантій.

Відповідно до ст.2 Бюджетного кодексу України боргове збов"язання - зобов"язання позичальника перед кредитором за кредитом (позикою), що виникло внаслідок випуску і розміщення боргових цінних паперів та/або укладання кредитних договорів.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, борговими зобов"язаннями Банку в спірних правовідносинах виступають договори про відкриття кредитних ліній, копії яких надані позивачем, які мають бути забезпеченні гарантіями згідно вимог НБУ.

Для визначення моменту віднесення сум до страхового резерву, Національним банком України прямо передбачено місячний термін - з дня укладання договору про надання гарантії (Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 N 279, далі - Положення НБУ № 279).

Таким чином, гарантії, видані позивачем, були чинними з дати видачі таких гарантій до обумовленої в гарантії дати закінчення строку її дії та створювали для позивача всі правові наслідки наявних зобов"язань.

Суду також пред"явлено докази сплати позивачем податку на прибуток із врахуванням сум сформованого та розформованого резерву по позабалансових зобов"язаннях (гарантіям та кредитним лініям), сума якого склала за І півріччя 2006 року - 3 465 815 грн., всього за 2006 рік - 7 024 361 грн., за 1 квартал 2007 року - 1 958 776 грн. Таким чином, за операціями, наведеними у акті перевірки, суми резерву, що зменшили податкові зобов"язання у 2 кварталі 2006 року, в 3 кварталі 2006 року - збільшили податкові зобов"язання Банку з податку на прибуток у тій самій сумі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що донарахування податку на прибуток призводить до подвійного оподаткування одних й тих самих кредитних операцій, що є порушенням податкового законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд звертає увагу, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження відсутності ризику, що зумовлює створення страхового резерву для покриття можливих втрат по основному боргу.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з положеннями ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк "Сбербанк Росії" задовольнити повністю.

3. Стягнути судовий збір в сумі 3 (три) грн. 40 коп. на користь Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк "Сбербанк Росії" за рахунок Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева