Справа № 826/11293/15
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Окружний адміністративний суд міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-а, у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Клінінг Плюс"

до

Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийняте безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв’язку з чим воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним та обґрунтованим, прийнятим на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У період з 10.12.2014 р. по 16.12.2014 р. відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "Клінінг Плюс" з питань правильності нарахування, повноти сплати та своєчасності внесення до бюджету податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентами за період з 01.07.2014 р. по 31.07.2014 р., за результатами якої складений акт №614/26-57-22-04-21/35755229 від 23.12.2014 р. (надалі – акт перевірки №614), в якому зазначено про виявлення наступних порушень вимог законодавства, а саме, п.44.1 ст.44, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.2, п.201.6 ст.201 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за липень 2014 р. на загальну суму 128 379,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

З акту перевірки №614 вбачається, що заниження ТОВ "Клінінг Плюс" податку на додану вартість за липень 2014 р. на суму 128 379,00 грн. виникло у зв’язку із завищенням податкового кредиту по фінансово-господарським взаємовідносинам із ТОВ "Тек-Комерс", ТОВ "Регістан ЛТД" та ТОВ "Мелана", які, на думку податкового органу, є фіктивними, що, зокрема, підтверджується інформацією з бази даних ІС "Податковий блок", та відсутністю відповідної первинної документації.

Вирішуючи питання реальності виконання договору з метою використання отриманого за вказаним договором у власній господарській діяльності, суд звертає увагу на наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського кодексу України (надалі – ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-ч.3, ч.5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Частиною 3 ст.228 ЦК України визначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Для застосування санкцій, передбачених ст. 228 ЦК України, необхідними є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентом до бюджету.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням ч.1 ст.69 КАС України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до ч.1 та ч.4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відносно реальності правочинів позивача та ТОВ "Тек-Комерс", ТОВ "Регістан ЛТД", ТОВ "Мелана", за результатами яких ТОВ "Клінінг Плюс" було сформовано спірний податковий кредит за липень 2014 р. на суму 128 379,00 грн., суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ "Клінінг Плюс" здійснює такі види діяльності: діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; загальне прибирання будинків (основний); інша діяльність із прибирання будинків і промислових об'єктів; інші види діяльності із прибирання.

Спірний податковий кредит по правовідносинам з ТОВ "Тек-Комерс" сформовано позивачем за Договором надання послуг №1-07/14 від 01.07.2014 р. (ТОВ "Тек-Комерс", як виконавець, зобов’язувалось надати послуги з миття вікон, а замовник – прийняти та оплатити такі послуги), Договором про надання послуг №2-07/14 від 01.07.2014 р. (ТОВ "Тек-Комерс", як виконавець, зобов'язувався за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надавати за плату послуги з покосу газонів та вивозу покошеної трави, а замовник зобов'язувався оплачувати надані послуги),

Суд звертає увагу на надані позивачем на підтвердження реальності вказаних вище договорів, укладених з ТОВ "Тек-Комерс", акти надання послуг та податкові накладні, проте вважає такі докази неналежними та недостатніми, оскільки з них неможливо встановити обсяг наданих послуг, обґрунтованість вартості та їх необхідність у власній господарській діяльності позивача.

Так, суд критично відноситься до тверджень позивача відносно того, що вказані вище договори укладались з метою виконання ТОВ "Клінінг Плюс", як виконавцем, власних зобов’язань перед ПАТ "Укртелеком", як замовником, за договорами на прибирання приміщень, оскільки із вказаних договорів, додатків до них та інших документів вбачається, що послуги з миття вікон, покосу газонів та вивозу покошеної трави не входили до обов’язків позивача перед ПАТ "Укртелеком" за вказаними договорами та відповідно не надавались.

Також, в матеріалах справи відсутні належні докази оплати позивачем вартості послуг, наданих ТОВ "Тек-Комерс", згідно вказаних вище договорів. Так суд вважає надані позивачем платіжні доручення неналежними доказами оплати, оскільки вони не містять відміток банку про проведення операцій.

Суд звертає увагу, що інших належних доказів на підтвердження реальності вказаних вище договорів, укладених між ТОВ "Клінінг Плюс" та ТОВ "Тек-Комерс", позивачем до суду не надано.

Спірний податковий кредит по правовідносинам з ТОВ "Регістан ЛТД" сформовано позивачем за договорами субпідряду №6-07/14 від 01.07.2014 р., №5-07/14 від 01.07.2014 р., №4-07/14 від 01.07.2014 р. та №3-07/14 від 01.07.2014 р., укладених між ТОВ "Клінінг Плюс", як підрядником, та ТОВ "Регістан ЛТД", як субпідрядником, відповідно до умов яких підрядник доручає, а субпідрядник зобов'язується якісно, у відповідності до вимог та власними силами надавати послуги з комплексного прибирання приміщень та дворів ПАТ "Укртелеком" та інших юридичних осіб (зокрема: ТОВ "Кронес Україна", ТОВ "Легенда Карпат", ПП "Еско" та ін.), сприяти здійсненню інших функцій, пов'язаних з діяльністю підрядника, а також надавати інші послуги, за згодою сторін.

Суд звертає увагу на надані позивачем на підтвердження реальності вказаних вище договорів, укладених з ТОВ "Регістан ЛТД", акти надання послуг та податкові накладні, проте вважає такі докази неналежними та недостатніми, оскільки з них неможливо встановити конкретні види послуг, обсяг наданих послуг, конкретне місце (об’єкт) надання таких послуг, обґрунтованість вартості та їх необхідність у власній господарській діяльності позивача.

Так, суд критично відноситься до тверджень позивача відносно того, що вказані вище договори укладались з метою виконання ТОВ "Клінінг Плюс", як виконавцем, власних зобов’язань перед ПАТ "Укртелеком", як замовником, за договорами на прибирання приміщень, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази того, що ТОВ "Регістан ЛТД" надавало клінгові послуги саме на об’єктах ПАТ "Укртелеком".

Крім того, з матеріалів справи неможливо встановити ділову мету укладання позивачем зазначених вище договорів субпідряду відносно комплексного прибирання приміщень та дворів інших юридичних осіб (зокрема: ТОВ "Кронес Україна", ТОВ "Легенда Карпат", ПП "Еско" та ін.).

Також, в матеріалах справи відсутні належні докази оплати позивачем вартості послуг, наданих ТОВ "Регістан ЛТД", згідно вказаних вище договорів. Так суд вважає надані позивачем платіжні доручення неналежними доказами оплати, оскільки вони не містять відміток банку про проведення операцій.

Суд звертає увагу, що інших належних доказів на підтвердження реальності вказаних вище договорів, укладених між ТОВ "Клінінг Плюс" та ТОВ "Регістан ЛТД", позивачем до суду не надано.

Спірний податковий кредит по правовідносинам з ТОВ "Мелана" сформовано позивачем за Договором поставки №8-07/14 від 01.07.2014 р., укладеним між ТОВ "Клінінг Плюс", як покупцем, та ТОВ "Мелана", як продавцем, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати (поставити) у передбачені у даному договорі строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього передбачену цим договором грошову суму; загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент), ціна за одиницю товару та загальна ціна визначається та погоджується сторонами у двосторонньому порядку та фіксується у рахунках-фактури від постачальника, що є невід'ємною частиною даного договору та його реалізації; одночасно з видатково-прибутковою накладною постачальник передає покупцю наступні документи: рахунок-фактуру на оплату поставленої партії товару (якщо оригінали не були надіслані поштою раніше) та документи, що засвідчують якість товару і належать до передачі разом з товаром відповідно до чинного законодавства України.

Суд звертає увагу на надані позивачем на підтвердження реальності вказаного вище договору, укладеного з ТОВ "Мелана", видаткові та податкові накладні, проте вважає такі докази неналежними та недостатніми, оскільки відповідних рахунків-фактур, які є невід’ємними частинами договору, та документів, що засвідчують якість товару, позивачем до суду не надано.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази оплати позивачем вартості товару згідно вказаного вище Договору поставки №8-07/14 від 01.07.2014 р.. Так суд вважає надані позивачем платіжні доручення неналежними доказами оплати, оскільки вони не містять відміток банку про проведення операцій.

Суд звертає увагу, що інших належних доказів на підтвердження реальності вказаного вище Договору поставки №8-07/14 від 01.07.2014 р., укладеного між ТОВ "Клінінг Плюс" та ТОВ "Мелана", позивачем до суду не надано.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Суд звертає увагу, що у відповідності до правової позиції Вищого адміністративного суду України, яка викладена у його листі №742/11/13-11 від 02.06.2011р., податковий кредит для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Крім того, суд також звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Водночас, наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі недоведенння реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що позивачем не було доведено реальності здійснення господарських операцій за вказаними вище договорами, укладеними між ТОВ "Клінінг Плюс" та ТОВ "Тек-Комерс", ТОВ "Регістан ЛТД", ТОВ "Мелана", суд приходить до висновку, що позивачем було допущено порушення вимог чинного законодавства України, що призвело до заниження податку на додану вартість за липень 2014 р. на суму 128 379,00 грн.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Клінінг Плюс" до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева