Справа № 2а-59/12/1323
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"24" вересня 2015 р. м. Київ К/800/36508/13

Колегія Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - Олексієнка М.М. (доповідач),

суддів: Тракало В.В., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Крапивки Л.А., позивача ОСОБА_1, розглянувши в касаційному порядку у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області (далі - УПФ) про визнання права на пенсію за вислугою років та зобов'язання призначити пенсію за касаційною скаргою представника відповідача на судові рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2012 року, Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, відповідно до якого просив визнати за ним право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та зобов'язати призначити зазначену пенсію.

Посилався на наявність правових підстав до призначення пенсії, оскільки має стаж роботи в закладах охорони здоров'я понад 25 років.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року, позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на пенсію за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII. Зобов'язано УПФ призначити та виплачувати позивачу зазначену пенсію.

У касаційній скарзі представник відповідача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує на те, що позивач продовжує працювати, що позбавляє його права на пенсію. Крім того, період роботи з 01.03.1993 року по 31.03.2011 року може бути зарахована до спеціального стажу лише у випадку, коли буде доведено, що здоровпункт, в якому він працює, пройшов акредитацію і має відповідний сертифікат.

Позивач проти вимоги, викладених в касаційній скарзі, заперечив.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального захисту населення при наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року за № 909. Згідно з розділом 2 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2004 року № 1567) до закладів і установ охорони здоров'я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи, медичні відділи протезних підприємств.

При цьому, як зазначено у частині першій статті 3 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ Основ законодавства України про охорону здоров'я (далі - Закону № 2801-ХІІ) до закладів охорони здоров'я відносяться юридичні особи будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлені підрозділи, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України (частина друга статті 16 № 2801-ХІІ в редакції Закону України від 19.01.2006 р. N 3370-IV).

Державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності. (Пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Виходячи з положень зазначених нормативних актів, заклад офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Саме такий висновок щодо застосування вище згаданих норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року (Справа № 21-241а13).

При розгляді справи суд першої інстанції належним чином не врахував наведені положення чинного на час виникнення спору законодавства. Зокрема, не з'ясував, яким чином був створений здоровпункт на якому працював позивач в період з 01.03.1993 року по 31.03.2011 року, чи знаходився він на балансі підприємства та чи проводилася його державна акредитація, або ж чи входив до складу поліклініки, амбулаторії, чи перебував медичний персонал, в тому числі й позивач, у трудових відносинах з відповідним медичними закладами.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28.10.2002 року № 385 встановлений Перелік закладів охорони здоров'я, згідно з яким здоровпункти (пункти охорони здоров'я) належать до амбулаторно-поліклінічних закладів. Відповідно до цього нормативного акту пункт охорони здоров'я (здоровпункт) створюється на підприємстві та входить до складу поліклініки чи амбулаторії (тобто є її підрозділом).

Як передбачено наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я» від 23.02.2000 року №33 підприємства, заклади і організації, при яких створюються здоровпункти згідно з діючими положеннями, повинні безкоштовно надавати і утримувати приміщення здоровпунктів із забезпеченням опаленням, освітленням, водопостачанням, охороною, прибиранням і ремонтом.

Мова йде про створювані на підприємстві фельдшерські здоровпункти, медичні працівники яких не знаходяться з підприємством в трудових відносинах.

Таким чином, у загальному випадку здоровпункти створюються на підприємстві лише організаційно (надається приміщення тощо), а спеціалісти (медперсонал) здоровпункту є працівниками поліклініки або амбулаторії.

У разі, якщо здоровпункт знаходиться на балансі підприємства, то для надання медичних послуг необхідно провести його державну акредитацію, Порядок якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 року №765, а також повинен отримати ліцензію на право проведення медичної практики. Акредитація проводиться по окремому здоровпункту (закладу охорони здоров'я).

Зобов'язання проходження акредитації для усіх закладів охорони здоров'я підтвердив також Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва в листі від 25.06.2004 року №4343.

Крім того, оскільки діяльність в межах медичної практики потребує ліцензування, то підприємство повинно отримати ліцензію для здійснення медичної практики. Ліцензія при цьому видається на юридичну особу - підприємство в цілому як на суб'єкта ліцензування.

Апеляційний суд порушення норм процесуального права, зокрема частиною 4 статті 11, пункту 1 частини першої статті 161 КАС України, допущені судом першої інстанції, не виправив та усупереч вимогам статей 159, 161, 195, 202 КАС України не забезпечив з'ясування наведених доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування попередніх судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених частиною другою статті 227 КАС України (порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи), оскільки суд касаційної інстанції відповідно до частини першої статті 220 КАС України позбавлений права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

При новому розгляді необхідно з'ясувати вище зазначені обставини і на підставі зібраних та досліджених доказів вирішити спір.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області задовольнити частково.

Скасувати судові рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2012 року, Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції..

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Судді: М.М. Олексієнко

В.В. Тракало

І.В. Штульман