Справа № 807/1475/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року Справа № 876/10248/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.08.2014 року за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області про скасування акту,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Ужгород Закарпатської області, яким просить визнати скасованим акт ненормативного характеру індивідуальної дії вимогу УПФУ в м. Ужгород про сплату боргу зі страхових внесків від 10.02.2014 року за № ФЗУ на суму 1288,80 грн. та зобовязати відповідача не формувати в майбутньому вимогу по недоїмці в розмірі 1288,80 грн., що виникла з липня по грудень 2010 року під іншими номерами та датами.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.02.2014 року йому надійшла вимога про сплату боргу УПФУ в м. Ужгород в розмірі 1288,80 грн. за № ФЗУ від 10.02.2014 року. При цьому вважає, що вищевказана вимога сформована повторно з порушенням чинного законодавства, оскільки була вже скасована постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.02.2012 року, а тому відповідач не мав права формувати повторно під іншим порядковим номером вже скасовану вимогу. Крім того зазначає, що вимога про сплату боргу не була узгодженою.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.08.2014 року позов задоволено, оскільки суд погодився з доводами позивача.

Відповідач, не погоджуючись з прийнятим рішення, подав апеляційну скаргу. Вважає оскаржувану постанову незаконною, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічної перевірки усіх істотних обставин у справі, належної їх оцінки, а тому просить її скасувати, відмовивши позивачу в задоволенні позовних вимог повністю з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводить доводи, що прийняте оскаржуване рішення суперечить нормам Закону № 2461-VI "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" від 08.07.2010 p., якими підпункт 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (1058-15) за якими у період з липня по грудень 2010 року розмір страхових внесків, які позивач, як страхувальник, повинен був сплачувати (проте не сплачував) до Пенсійного фонду. Відповідний обов'язок платників сплатити мінімальний внесок до Пенсійного фонду залишається актуальним також і після вступу в силу положень Закону № 2464-У1, тобто, після 01.01.2011 р. Зважаючи на це органи Пенсійного фонду вправі після 01.01.2011 року реалізовувати закріплені за ними до цієї дати повноваження з контролю за правильним нарахуванням та своєчасною сплатою страхових внесків у відповідності до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" - до повного погашення заборгованості по цим видам платежів. Апелянт також вважає повністю необґрунтованими висновки суду стосовно порушення відповідачем ОСОБА_2 розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв страхувальників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. № 21-2. Згідно зазначеного ОСОБА_2 страхувальник - ПП ОСОБА_3, отримавши спірну вимогу від 10.02.2014 р. за № Ф-Зу, повинен був звернутись до управління ГІФУ в м. Ужгороді (а не до головного управління ПФУ в Закарпатській області) з заявою (а не скаргою) про її узгодження, зазначивши, в чому полягає невірність обчислення суми недоїмки включеної у дану вимогу та долучивши при цьому підтверджуючі документи, які засвідчують сплату сум на погашення наявної заборгованості (або будь-яку іншу зміну стану розрахунків з Пенсійним фондом). Пенсійним органом скарга була розглянута та на неї надана конкретна вичерпна відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян» і зважаючи на це, підстав для доводів позову про ненадання відповіді на скаргу, внаслідок чого вимога вважається такою, що задоволена на користь скаржника (узгоджена), жодних немає.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, та згідно п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні норми чинного законодавства та обставини справи.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

ОСОБА_2 визначення суб'єктів підприємницької діяльності, які зобов'язані сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, нарахування, обчислення та сплати таких внесків до органів Пенсійного фонду України, регулюється Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 року № 400/97-ВР (надалі - Закон № 400), Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058), а також прийнятою відповідно до вищезазначених Законів Інструкцією про порядок обчислення та сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року № 21-1, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 року № 64/8663 (надалі - Інструкція).

Статтею 15 Закону № 1058 передбачено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст. 14 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону № 1058 страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 6 ст. 18 Закону № 1058 встановлено, що законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Частиною 3 статті 15 Закону № 1058 встановлено, що страхувальники набувають статусу платників страхових внесків із дня їх реєстрації у територіальному органі Пенсійного фонду, а особи, визначені частиною першою статті 12 цього Закону, - з дня набрання чинності договором про їх добровільну участь; платникам страхових внесків у десятиденний термін після їх реєстрації видається повідомлення про реєстрацію платника страхових внесків за формою, встановленою правлінням Пенсійного фонду.

Як вбачається з наведених норм та підтверджується матеріалами справи, позивач є платником страхових внесків до солідарної системи Пенсійного фонду України.

За матеріалами справи встановлено, що 10.02.2014 року відповідачем - УПФУ в м. Ужгород було винесено вимогу № ФЗУ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати страхових внесків у розмірі 1288,80 грн, недоїмки, яка виникла в період з липня по грудень 2010 року.

20.02.2014 року позивачем через поштовий звязок було направлено скаргу на рішення відповідача про формування вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, копію якої надіслано відповідачу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено вимоги п. 3.1.1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який був чинним на момент утворення недоїмки, за яким активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду. Крім того, УПФУ в м. Ужгород в порушення ОСОБА_2 розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та за заявою страхувальників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування жодного рішення останньому надано не було.

Колегія суддів з такими висновки суду не погоджується з огляду на таке.

З 01.01.2011 року набрав чинності Закон України від 08.07.2010 року № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у зв'язку з чим втратили чинність положення частин першої-дев'ятої ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно абз. 6 п. 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 15 ст. 106 Закону № 1058 строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується.

Інструкція № 21-1 визначає процедуру стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески), сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій та інших платежів до бюджету Пенсійного фонду України, нарахування і сплати фінансових санкцій та пені, а також відшкодування підприємствами витрат Пенсійного фонду України на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Згідно пункту 8.1 Розділу 8 Інструкції № 21-1 стягнення заборгованості із сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості, або застосування штрафних санкцій.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи позивача в частині того, що вимога щодо сплати заборгованості зі сплати страхових внесків у розмірі 1288,80 грн була визнана недійсною та скасована постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.02.2012 року, враховуючи таке.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.02.2012 року у справі №2а-0770/2425/11 за позовною заявою ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області про визнання недійсним та скасування акту індивідуальної дії та встановлення правомірності нарахування заборгованості, яка згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень 20.07.2012 року набрала законної сили, вирішувались позовні вимоги в частині встановлення неправомірності нарахування заборгованості зі страхових внесків на суму 1288,80 грн. Суд прийшов до висновку, що цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, а тому відмовив в їх розгляді.

За приписами ч. 2 ст. 255 КАС України обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до переконання, що оскільки заборгованість ПП ОСОБА_1 зі сплати страхових внесків у розмірі 1288,80 грн, як недоїмка, яка виникла в період з липня по грудень 2010 року, продовжує існувати, УПФУ в м. Ужгород вправі було повторно винести вимогу про сплату боргу, а тому позов в частині зобовязання відповідача не формувати в майбутньому вимогу по недоїмці в розмірі 1288,80 грн., що виникла з липня по грудень 2010 року під іншими номерами та датами не підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимог в частині визнання скасованим акт ненормативного характеру індивідуальної дії вимогу УПФУ в м. Ужгород про сплату боргу зі страхових внесків від 10.02.2014 року за № ФЗУ на суму 1288,80 грн., суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 2.1. ОСОБА_2 розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв страхувальників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. № 21-2 (далі ОСОБА_2), у разі коли страхувальник вважає, що орган Пенсійного фонду в районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган Пенсійного фонду) невірно визначив суму недоїмки, такий страхувальник має право звернутися до територіального органу Пенсійного фонду, вимога про сплату недоїмки якого оскаржується, з заявою про узгодження вимоги, яка подається у письмовій формі та супроводжується документами (розрахунками, копіями платіжних доручень тощо), що свідчать про неправильність обчислення сум недоїмки, зазначених у вимозі.

Згідно пунктів 2.2 2.6. ОСОБА_2 заява повинна бути подана до територіального органу Пенсійного фонду протягом десяти робочих днів, наступних за днем отримання страхувальником вимоги про сплату недоїмки. Заява про узгодження вимоги про сплату недоїмки розглядається територіальним органом Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів від дня її отримання. За результатами розгляду заяви про узгодження вимоги про сплату недоїмки територіальний орган Пенсійного фонду зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та повідомити про нього особу, що подала заяву. Територіальний орган Пенсійного фонду приймає одне з таких рішень: про повне або часткове задоволення заяви страхувальника про узгодження вимоги про сплату недоїмки, скасування оскарженої вимоги про сплату недоїмки та надсилання страхувальнику нової вимоги; про залишення вимоги про сплату недоїмки без змін, а заяви страхувальника без задоволення. У разі незгоди страхувальника з рішенням територіального органу Пенсійного фонду, прийнятим у межах процедури узгодження вимоги про сплату недоїмки, подальше його оскарження здійснюється відповідно до вимог цього ОСОБА_2 щодо розгляду скарг страхувальників на рішення органів Пенсійного фонду або в судовому порядку.

Крім того, відповідно до п. 3.1. ОСОБА_2 у разі коли страхувальник, банк, організація, яка здійснює виплату і доставку пенсій, вважає, що орган Пенсійного фонду прийняв рішення, що суперечить законодавству про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування або виходить за межі його компетенції, встановленої законом, такий страхувальник, банк, організація, яка здійснює виплату і доставку пенсій, має право оскаржити у вищому органі Пенсійного фонду таке рішення.

Як вбачається зі скарги ПП ОСОБА_3, отримавши спірну вимогу від 10.02.2014 р. за № Ф-Зу, 20.02.2014 року він подав до головного УПФУ в Закарпатській області скаргу на вимогу, копію якої надіслав відповідачу.

Також необхідно вказати, що зважаючи на зазначений вище ОСОБА_2 позивач повинен був звернутись до територіального пенсійного органу - управління ПФУ в м. Ужгороді, а не до головного управління ПФУ в Закарпатській області, із заявою про її узгодження, зазначивши, в чому полягає невірність обчислення суми недоїмки включеної у дану вимогу та долучивши при цьому підтверджуючі документи, які засвідчують сплату сум на погашення наявної заборгованості. Проте, всупереч встановленому порядку позивач подав скаргу, а не заяву про узгодження вимоги.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області супровідним листом 25.02.2014 рок за вих. №2203/07 надіслало скаргу ФО СПД ОСОБА_1 до територіального управління Пенсійного фонду, про що повідомило скаржника.

Управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області 24.02.2014 року за №2653/07, розглянувши скаргу ПП ОСОБА_1, відмовило у її задоволенні.

Таким чином, дана скарга була розглянута та на неї надана конкретна вичерпна відповідь відповідно процедури подання та розгляду органами Пенсійного фонду України скарг страхувальників при узгодженні ними вимог про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, встановленої ОСОБА_2.

Проаналізувавши зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач дотримав процедуру прийняття та вручення позивачу спірної вимоги про сплату боргу, а тому позовна вимога про скасування акту ненормативного характеру індивідуальної дії вимоги УПФУ в м. Ужгород про сплату боргу зі страхових внесків від 10.02.2014 року за № ФЗУ на суму 1288,80 грн також не підлягає до задоволення.

Наведене свідчить про неповне зясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а отже, і порушення вимог ст. 159 КАС України щодо законного та обґрунтованого розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, у звязку з чим рішення підлягає скасуванню.

У відповідності до вимог ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А згідно ст. 86 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, оскільки відповідач, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятої вимоги, при тому діяв на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих йому повноважень відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2, з метою, з якою були надані ці повноваження та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи й відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 202 КАС України є підставою для скасування судового рішення та постановляння нового, за яким в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.160, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.08.2014 року у справі № 807/1475/14 скасувати на прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного підприємця ОСОБА_1 повністю.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді І.М. Обрізко

ОСОБА_4