Справа № 826/10021/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіГубської О.А.
суддів Парінова А.Б., Беспалова О.О.
за участю: секретаря судового засіданняНечай Ю.О.
позивачаОСОБА_5
представника позивачаОСОБА_6
представника відповідачаСеменець М.Є.
третьої особиОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_9 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_9 до Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, треті особи: Приватний нотаріус Федоришин Юрій Афанасійович, ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа - приватний нотаріус Федоришин Юрій Афанасійович, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30.07.2014 року №101-5488/01 про відмову в наданні дозволу ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1; зобов'язати орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації вчинити дії по наданню дозволу ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на продаж належних їм 3/5 часток в квартирі АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання з'явилися позивач та його представник, апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Також до суду з'явилися представник відповідача і третя особа (ОСОБА_8.), проти апеляційної скарги заперечували та просили відмовити в її задоволенні.

Інші особи які беруть участь у справі до суду не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають дві сім'ї: ОСОБА_8, ОСОБА_11, їх малолітні діти - ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також ОСОБА_5 та її повнолітній син ОСОБА_9

Вказане вбачається з довідок Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» від 18.03.2015 року №481 та від 12.03.2014 року №436 і не заперечується сторонами.

Зазначена квартира перебуває у їх спільній частковій власності, при цьому ОСОБА_5 належить 2/5 часток цієї квартири, ОСОБА_9 - 1/5 частка, а ОСОБА_8 - 2/5 часток.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2011 року по справі №22-7078/2011 встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_8 жилу кімнату площею 10,5 кв. м та балкон, що прилягає до неї, а ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_9 кімнату площею 6,6 кв. м та кімнату площею 8,1 кв. м з балконом, що прилягає до цієї кімнати. Кімнату площею 15,5 кв. м та місця загального користування: кухню, коридор, туалет, ванну, комору залишити в загальному користуванні.

17 липня 2014 року позивачі звернулися до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки і піклування із заявою про надання дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1.

Відповідач, листом від 30 липня 2014 року №101-5488/01 повідомив заявників про відмову в наданні дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1.

Зокрема, орган опіки і піклування зауважив, що у вищевказаній квартирі зареєстровано дві малолітні дитини і ця квартира є об'єктом спільної часткової власності. За нормами цивільного законодавства учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди і жоден з учасників не має права самостійно укладати правочин щодо спільного майна без згоди інших. Зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9, як співвласники мають право домовитися про порядок володіння та користування квартирою з іншим співвласником ОСОБА_8 При цьому наголошено, що ОСОБА_8, який є батьком малолітніх дітей, виступає проти продажу названої квартири, тому Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки і піклування, не може надати дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1.

Позивачі, вважаючи таку відмову органу опіки і піклування незаконною, звернулися до суду із даним позовом про визнання протиправним та скасування такого рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання останнього вчинити дії по наданню дозволу позивачам на продаж належних їм 3/5 часток у названій квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору, що слідує з аналізу ч. 1 ст. 358 ЦК України, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників, і лише у разі виникнення між співвласниками спору, справа про виділ вирішується судом. Поряд із цим, у матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким виділено частку майна кожного з співвласників.

Колегія суддів із таким рішенням суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На думку апеляційного суду, вирішуючи спір по суті заявлених позивачами вимог, суд першої інстанції повинен був надати правову оцінку оскаржуваному рішенню відповідача, саме як органа опіки і піклування, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України, частиною третьою статті 2, частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України).

Водночас, за правилами першої частини статті 70 КАС України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

В даному випадку предметом оскарження є рішення органу опіки та піклування про відмову у наданні дозволу позивачам на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1.

За правилами частини 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з частиною 3 статті 18 названого Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини 4 статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866.

Відповідно до пункту 67 даного Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Вичерпний перелік підстав для відмови органом опіки і піклування у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна, наведено у частині 5 статті 177 Сімейного кодексу України.

Аналіз змісту наведених положень законодавства, а також фактичних обставин справи дає підстави для таких висновків.

Необхідність отримання дозволу органа опіки і піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини обумовлена необхідністю гарантування збереження права дитини на житло та недопущення звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Поряд з цим, зазначеними нормами встановлено обов'язок отримання такого дозволу батьками або особами, які їх замінюють лише у відносинах з їхніми дітьми під час відчуження нерухомого мана, яке належить дітям або яким вони користуються.

В даному випадку, у сім'ї, яка звернулася до органа опіки і піклування із заявою про отримання дозволу на відчуження належних їм 3/5 часток квартири - ОСОБА_5 та ОСОБА_9 відсутні малолітні або неповнолітні діти.

Іншими словами, відсутність малолітніх або неповнолітніх дітей у сім'ї, яка звернулася до органа опіки і піклування, свідчить про об'єктивну неможливість порушення прав таких дітей при продажі цією сім'єю належної їй частки квартири.

Отже, положення СК України та Закону України «Про охорону дитинства», на які посилається відповідач, із чим погодився суд першої інстанції, не застосовуються до спірних правовідносин.

В свою чергу, ОСОБА_8, якому належить 2/5 частки цієї квартири, і який проживає у ній разом із дружиною та двома малолітніми дітьми, залишається проживати у цій квартирі.

Судова колегія звертає увагу, що орган опіки і піклування, приймаючи оскаржуване рішення, жодним чином не мотивував власної позиції відносно того, яким чином імовірна зміна власника 3/5 частини квартири, що належить іншим особам, порушить гарантоване державою право малолітніх дітей ОСОБА_8 на житло, або звузить обсяг існуючих майнових прав дітей чи порушить їх інтереси, враховуючи, зокрема, ту обставину, що судовим рішенням встановлено порядок користування цією квартирою, при цьому, ОСОБА_8 з власною сім'єю залишається проживати у належних йому 2/5 частинах і члени його родини жодним чином не обмежуються у праві користування місцями загального користування.

У відповідності до частин 1 - 3 ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З наведених положень, слідує, що співвласник у разі необхідності має право на виділ у натурі частки із майна. У цьому разі спільна часткова власність припиняється.

Разом з тим, учасникові спільної часткової власності надається право на оплатне або безоплатне відчуження іншим особам своєї частки у спільному майні. Набувачами такої частини можуть бути не тільки інші співвласники, але і сторонні особи.

У цих випадках спільна власність не припиняється, оскільки відчужується не конкретна частина майна, а частка у праві спільної власності, тобто відбувається лише заміна суб'єкта цивільних правовідносин.

Відповідачем не наведено, яким чином зміна суб'єкта цих відносин - власника частки у спільній частковій власності звужує обсяг прав чи свобод неповнолітніх дітей іншого власника частки у спільній власності.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що відповідач у межах спірних правовідносин виступає як орган опіки і піклування.

Питання, які віднесенні до повноважень органів опіки і піклування, визначені пунктом 1.7 Правил опіки та піклування, які затверджено наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 р. за N 387/3680.

За правилами цього пункту, органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації: вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування; ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); здійснюють нагляд за діяльністю опікунів і піклувальників; забезпечують тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування); розглядають звернення дітей щодо неналежного виконання батьками (одним з них) обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами; вирішують згідно з чинним законодавством питання щодо грошових виплат дітям, які перебувають під опікою (піклуванням); розглядають спори, пов'язані з вихованням неповнолітніх дітей; розглядають скарги на дії опікунів (піклувальників); вирішують питання щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла; вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням);

беруть участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); установлюють опіку над майном у передбачених законом випадках; оформлюють належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; охороняють та зберігають житло і майно підопічних і визнаних безвісно відсутніми; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування.

Зі змісту наведеного пункту вбачається, що основною функцією органів опіки і піклування є діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування.

Водночас, зі змісту спірного рішення вбачається, що відповідач не досліджував питання порушення прав дітей, не навів доводів та аргументів з цього приводу, поряд з цим, обмежився власним тлумаченням застосування положень цивільного законодавства стосовно порядку розпорядження майном, яке перебуває у спільній частковій власності, що до його компетенції як органу опіки і піклування, чинним законодавством не віднесено.

Наведене, на думку апеляційного суду, дає підстави для безумовного висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача, оскільки останній, як орган опіки і піклування, відмовляючи позивачам у наданні дозволу на продаж 3/5 часток квартири, у межах власної компетенції, не навів жодних мотивів, яким чином у межах спірних правовідносин, порушуються права малолітніх дітей на житло, або як вчинення цього правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного рішення органу опіки та піклування є помилковим, рішення у цій частині прийнято з порушенням норм матеріального права, що свідчить про наявність правових підстав для його скасування та ухвалення постанови про задоволення позову у частині визнання рішення відповідача протиправним та його скасування.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання органа опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації вчинити дії по наданню дозволу ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на продаж належних їм 3/5 часток в квартирі АДРЕСА_1, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, надання дозволу на продаж спірного майна належить до виключної компетенції органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в свою чергу, суд позбавлений права втручатися у дискреційні повноваження відповідача.

Поряд з цим, враховуючи встановлену протиправність рішення відповідача та з метою належного захисту прав позивачів, апеляційний суд вважає за необхідне зобов'язати орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_9 щодо надання дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1, з урахуванням наведених у даній постанові мотивів.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, який, всупереч вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, в силу яких судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, прийняв рішення з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, то колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212, 254, 267 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_9 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_9 до Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, треті особи: Приватний нотаріус Федоришин Юрій Афанасійович, ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року - скасувати.

Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_5, ОСОБА_9 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 30.07.2014 року №101-5488/01 про відмову в наданні дозволу ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1;

Зобов'язати орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_9 щодо надання дозволу на продаж 3/5 часток квартири АДРЕСА_1

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді

Повний текст постанови виготовлено 5 жовтня 2015 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.