Справа № 2а-13596/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2015 р. м. Київ К/9991/37844/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Олендера І.Я., Рибченка А.О.,

при секретарі судового засідання Бовкуну В.В.,

за участю представників позивача Чередніченка В.П., Букуєвої О.О. та представника відповідача Ткача С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2012 по справі № 2а-13596/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл"

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулось до суду із позовною заявою про скасування податкового повідомлення-рішення від 14.09.2010 №/0, яким Державною податковою інспекцією позивачу зменшено суму бюджетного з податку на додану вартість (далі - ПДВ) в сумі 2 621 937,00 грн. за порушення вимог Закону України "Про податок на додану вартість". Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю з боку позивача порушень вимог названого Закону.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2011 позов задоволено, оскаржуване податкове повідомлення - рішення визнано протиправним та скасовано.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2012 рішення суду першої інстанції скасовано у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, Товариство подало касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що приймаючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення щодо зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ за червень 2010 року у розмірі 2 621 937,00 грн., податковий орган виходив з того, що у ході невиїзної документальної перевірки Товариства з питань правильності нарахування та своєчасності сплати ПДВ за червень 2010 року, результати якої викладені у акті від 30.08.2010, було встановлено, що позивачем в порушення пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі - Закон № 168/97-ВР) завищено ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню на суму 2 621 937,00 грн.

Такий висновок фахівців контролюючого органу вмотивовано відсутністю факту поставки товарів від контрагентів (ТОВ "ТЗК" та ТОВ "Агро - Донбас"), оскільки фінансово - господарські взаємовідносини позивача з контрагентами у перевіряємий період спрямовані на штучне формування податкової вигоди, так як згідно Системи співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту з ПДВ у розрізі контрагентів, останні не декларують свої податкові зобов'язання, а відповідно і не сплачують податку до бюджету. Вищезазначене також свідчить про порушення позивачем ст. 203, ст. 215, ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, а отже укладені договори між позивачем та ТОВ "ТЗК" та ТОВ "Агро - Донбас" є нікчемними та не породжують правових наслідків, зокрема, і щодо формування податкового кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції у цій справі дійшов висновку, що контролюючим органом, всупереч вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не було доведено належними та допустимими доказами недійсності та нікчемності укладених угод між позивачем та його контрагентами, натомість укладені договори були належним чином виконані.

Висновок же суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову обргунтовано безтоварністю укладених договорів, оскільки у позивача відсутні карантинні сертифікати, що необхідні при перевезенні соняшнику, крім того, суд зазначив, що наявність податкових накладних та сплата продавцю вартості товару з ПДВ не є достатніми підставами для формування податкового кредиту

Разом з тим, за змістом частин 4, 5 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Дійшовши висновку, що поданих сторонами доказів недостатньо для встановлення обставин справи, суд має право вжити передбачених законом заходів для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Так, відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону 168/97-ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

А за змістом положень пп. 7.4.4. п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства

Судами попередніх інстанцій не було досліджено та належним чином встановлені фактичні обставини справи, а саме, що господарські операції, які і є підставою для формування позивачем податкового кредиту, фактично відбулись та якими первинними бухгалтерськими документами це підтверджується.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Відповідно до Порядку заповнення і подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 № 166 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09/07/1997 за № 250/2054, платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає в декларації. Дані, наведені в декларації, повинні відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника (п. 3.4 Порядку), оскільки, як визначено п. 2 ст. 3 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Отже, одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. В свою чергу дані бухгалтерського обліку та податкового обліку відображуються у податкових деклараціях платників податків.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Разом з тим, суди дійшли передчасно висновку щодо вирішення спору, не врахувавши вищезазначене та не давши належної оцінки усім доказам, які знаходяться в матеріалах справи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що податкове законодавство, зокрема і Закон України "Про податок на додану вартість", не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту з ПДВ від наявності чи відсутності у платника податку карантинного сертифіката, необхідного при здійсненні перевезення насіння соняшника, також, відсутність такого сертифіката не є визначальною обставиною, на підставі якої можливо зробити висновок про безтоварність господарських операцій в межах договорів поставки насіння соняшника.

Крім того, Державна податкова інспекція не наділена повноваженнями здійснювати контроль у сфері карантину рослин.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також суд зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі ж якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, у тому числі і по декларуванню чи сплаті податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Принцип всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, як і рішення суду першої інстанції, вказаним вимогам не відповідають.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, і які правові норми належить застосувати до вказаних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2011 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2012 по справі № 2а-13596/10/2670 скасувати, а матеріали справи направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.Я. Олендер

А.О. Рибченко