Справа № 817/2961/13-а
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року м. Київ К/800/3856/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Чалого С.Я.

Конюшка К.В.

Розваляєвої Т.С.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області, управління Держземагентства у Радивилівському районі Рівненської області треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання дій протиправними,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дій Бугаївської сільської ради та Управління Держземагенства у Радивилівському районі, визнання протиправним включення до технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_4, що проживає в с.Опарипси Радивилівського району, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства, земель, що належать до земель загального користування населеного пункту: проїзду; визнання протиправним та скасування рішення Бугаївської сільської ради від 20.09.1997 №49 в частині включення до земель, що підлягають приватизації, земель загального користування населеного пункту: проїзду; визнання протиправним та скасування державний акту на право приватної власності на землю РВ №02191 від 25.10.2001 в частині передачі в приватну власність земель загального користування населеного пункту - проїзду; визнання протиправним та скасування державного акту на право приватної власності на землю РВ №02580 від 05.12.2002 в частині передачі в приватну власність земель загального користування населеного пункту- проїзду, як наслідок неправомірних дій суб'єктів владних повноважень та нікчемного договору купівлі-продажу від 18.10.2002 №1416, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в частині купівлі-продажу земель, що належать до земель загального користування населеного пункту.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись та порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, відповідно до виписки з рішення сесії виконкому 49 Бугаївської сільради від 20.09.1997р. вирішено передати позивачу у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,54 га. в межах села Опарипси для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

На підставі рішення сесії Бугаївської сільської ради від 20.09.1997 №49 позивачу видано державний акт від 25.10.2001 серії РВ №02191 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,54 гектарів. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства.

План зовнішніх меж земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_4, свідчить про те, що землями загального користування на плані зазначені ділянки від А до Б землі загального користування, від Б до В землі гр. ОСОБА_7, від В до Г землі загального користування, від Г до Д - землі ОСОБА_8, від Д до Е землі загального користування, від Е до А землі гр. ОСОБА_9

Протоколом встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка передається у приватну власність ОСОБА_4, визначено розташування меж земельної ділянки розташовані: від А до Б - межа проходить в пн.сх.напрямку на протязі 51,80м, в суміжності із землями загального користування (вул. села); від Б до В - межа проходить в пд.сх.напрямку на протязі 44,70м, по суміжності із землями гр.ОСОБА_7; від В до Г - межа проходить в пд.сх. напрямку на протязі 32,50м по суміжності із землями заг.кор. (вул. села); від Г до Д - межа проходить в пд.зх.напрямку на протязі 160,20м по суміжності із землями гр.ОСОБА_8; від Д до Е - межа проходить в пн.зх., пн.сх.напрямку на протязі 68,30м по суміжності із заг.кор. (стежка); від Е до А - межа проходить в пн.зах.напрямку на протязі 60,00м по суміжності із землями гр.ОСОБА_9

Як встановлено судами, зазначений протокол складено в одному примірнику для технічної документації по складанню державних актів на право власності та постійного користування землею, підписаний спеціалістом-землевпорядником земельно-кадастрового бюро райвідділу земельних ресурсів, представником Бугаївської сільської ради, власником землі ОСОБА_4 та суміжними землекористувачами (власниками землі). Не належність підписів зазначеним особам в судовому засіданні не встановлено.

Межі земельних ділянок між суміжними землекористувачами погоджувалися позивачем із сусідами у 2001 році під час виготовлення технічної документації, що підтверджується вищевказаними протоколом встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та описом меж, що є складовою технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства.

Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій вказали, що жодного проходу чи проїзду між землями позивача та ОСОБА_8 ні у протоколі погодження меж, ні в описі меж не зазначено. Тому, згідно з державним актом від 25.10.2001 серії РВ №02191 позивачу у приватну власність було передано земельну ділянку без встановлення на плані проходу чи проїзду між землями позивача та ОСОБА_8 Таким чином, Бугаївська сільська рада в спірних правовідносинах діяла у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, та, відповідно, до наданих їй Законом повноважень, а тому підстави для скасування рішення від 20.09.1997р. №49 відсутні.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками судів попередніх інстанцій та вбачає за доцільне зазначити про таке.

Як свідчать матеріали справи, 26.02.2002 між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_6 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив незакінчений житловий будинок 73% готовності, що знаходиться в с. Опарипси вул. Стрижка, 100. Незакінчене будівництво належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, вид.Радивилівською ДНК 26.02.2002р. за №345.

18.10.2002 між позивачем (продавцем) та ОСОБА_6 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким продавець продала, а покупець купив земельну ділянку площею 0,2827га. Відповідно до п.1.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки остання розташована в Рівненській області Радивілівського району, с.Опарипси. Цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та ведення особистого підсобного господарства (п.1.3 договору від 18.10.2002р.).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2827 га.

З матеріалів технічної документації по грошовій оцінці земель населених пунктів Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області, виготовленою Інститутом землеустрою Української академії аграрних наук (№580-22 від 30.06.2008), вбачається, що земельна ділянка, надана передана у приватну власність ОСОБА_4, частина якої надалі продана позивачем ОСОБА_6, належала до земель житлової та громадської забудови.

При цьому, як вбачається з витягу генерального плану с.Опарипси, жодного проїзду чи проходу між земельними ділянками, які наразі належать позивачу та ОСОБА_6 не вбачається.

Відповідно до рішення виконкому Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих від 14.11.1970 №379 про затвердження рішень виконкомів сільських Рад виділенн земельних ділянок під будівництво жилих будинків та надання дозволу на будівництво жилих будинків громадянам, затверджено рішення виконкомів сільських РАД про виділення присадибних ділянок під будівництво жилих будинків та дозволено будувати жилий будинок ОСОБА_10, про що свідчить архівний витяг з рішення №379.

Судами встановлено, що в лютому 1971 року ОСОБА_10 отримав як забудовник проектну документацію та плану забудови садиби, затверджений головою Бугаївської сільської ради. З даного план вбачається, що виділена під забудову земельна ділянка ОСОБА_10 знаходилася між земельними ділянками ОСОБА_8 з одного боку та земельною ділянкою ОСОБА_11 - з другого боку, і мала вихід безпосередньо на центральну вулицю села. Старий будинок та сарай на даному плані позначено як такі, що підлягають зносу. З досліджених доказів вбачається, що з вул.Стрижака до старих будівель ОСОБА_10 (що підлягали зносу) був прохід, який розміщувався на земельній ділянці, що перебувала у його ж користуванні. Саме цей прохід і відображено на викопіюванні з топографічного плану 1984 року с.Опарипси, на предмет розміщення існуючих будівель і споруд, вулиць і проїздів с.Опарипси Радивилівського району Рівненської області.

З листа відділу містобудування та архітектури Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області від 01.11.2013 №172, вбачається, що картографічні матеріали стереотопографічної зйомки, які виконав інститут УКрГІІГІС м.Київ у 1984 році, надавалися районним архітекторам для використання в роботі по наданню вихідних даних юридичним та фізичним особам на проведення проектних і вишукувальних робіт, робіт, пов'язаних з будівництвом нових, реконструкції, розширенні об'єктів містобудування. Також топозйомки використовуються для технічного проектування забезпечення населених пунктів. Замовником картографічних матеріалів від імені держави виступав Держбуд УРСР, яким виготовлені матеріали через відділи облархітектури передавалися районній архітектурі для використання в роботі. В сільській раді вказані матеріали відсутні. Бугаївська сільська рада жодним чином не могла скористатися обумовленим топографічним планом у зв'язку з відсутністю будь-якої інформації про нього.

Крім цього, розташування проходу (проїзду) саме на земельній ділянці, яка належала позивачу, підтверджено також допитаним в судовому засіданні свідком ОСОБА_12, яка показала суду, що позивач ще до продажу обумовленої земельної ділянки третій особі ОСОБА_13 встановила браму, яка перетинала вказаний прохід (проїзд), тобто загородила власну земельну ділянку.

Так, відповідно ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади і здійснюють від їх імені та у їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

На момент виникнення спірних правовідносин, діяв порядок регулювання земельних відносин, встановлений у Земельному кодексі України від 18.12.1990 №561-ХІІ, Законом України «Про власність» від 07.02.1991 N697-XII, Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 №15-92, окремими указами Президента України щодо паювання земель.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлені повноваження сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин. До їх повноважень належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) погодження проектів землеустрою; 7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; 10) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів; 11) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 12) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; 13) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції.

Декретом КМУ "Про приватизацію земельних ділянок" зобов'язано, зокрема, сільські Ради народних депутатів забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Згідно з п.3 вказаного вище Декрету, право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ч.1 ст.22 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.14 Закону України "Про власність", громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Частиною 1 ст.17 Земельного кодексу України визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Як визначено приписами ч.1 ст.23 Земельного кодексу України, право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджує висновки судів попередніх інстанцій, про те, що сільрада діяла в межах повноважень, у спосіб та у порядку, передбаченому чинним та час виникнення спірних правовідносин законодавством, тому правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 - не вбачається.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій були повно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовані до них норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до ст. 224 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Керуючись статтею 222, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: