Справа № К/9991/52364/11-С
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року К/9991/52364/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 1 червня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2011 року по справі № 2а-3623/08/1570

за позовом ОСОБА_4

до Одеського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області

третя особа Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області

про стягнення грошового забезпечення та зобов'язання провести перерахунок виплат грошового забезпечення та вислуги років,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 у січні 2008 року звернувся до суду з позовом до Одеського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області, третя особа Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області про зобов'язання здійснити перерахунок грошового забезпечення, з урахуванням оплати за роботу понад встановлений законодавством робочий час, оплати за роботу у нічний час та у святкові дні, премій; стягнення невиплачених сум грошового забезпечення; зобов'язання провести перерахунок вислуги років, зарахувавши період роботи позивача з 13 січня 2003 року по 23 квітня 2003 року на посаді виконуючого обов'язки заступника чергового помічника начальника Одеського слідчого ізолятора (№21) як місяць за півтора.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 1 червня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2011 року, у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 25 грудня 2006 року відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_4 звільнено з кримінально-виконавчої служби у запас Збройних Сил України, що підтверджено наказом Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області від 25 грудня 2006 року № 98о/с.

При звільненні позивача було ознайомлено із грошовим атестатом № 3, в якому вказано про виплачене грошове забезпечення за останні два роки, яке враховується при обчисленні пенсії особам офіцерського складу. Атестат позивачем підписано без зауважень.

Відповідно до послужного списку позивача вислуга років на день звільнення у календарному обчислюванні склала 17 років 11 місяців 22 дні, а у пільговому обчислювальні 20 років 10 місяців 26 днів (а.с.61).

Підставою для звернення до суду стали, на думку позивача, не виплачені відповідачем у повному обсязі додаткові види грошового забезпечення, не виплачені кошти за роботу понад встановлений робочий час та неправильно проведений відповідачем розрахунок вислуги років.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині зобов'язання відповідача призначити та виплатити 50 % надбавку за безперервну службу в органах внутрішніх справ та надбавку за особливі умови служби у розмірі 50 % окладу грошового забезпечення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступного.

Статтею 75 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» установлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах або планах використання бюджетних коштів.

Згідно пункту 3 Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» керівникам внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів надано право встановлювати, зокрема, за особливі умови служби до 50 % окладів грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 24 квітня 2003 року № 370 «Про надбавки військовослужбовцям Служби безпеки України та працівникам органів внутрішніх справ України за безперервну службу» Голові Служби безпеки України та Міністрові внутрішніх справ України надано право встановлювати відповідно військовослужбовцям Служби безпеки України і працівникам органів внутрішніх справ України щомісячні надбавки за безперервну службу в органах безпеки і органах внутрішніх справ у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби в таких розмірах: понад 5 років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90 відсотків.

Виходячи з положень зазначених норм, спірні надбавки мають не загальнообов'язковий, а індивідуальний характер, оскільки є правом керівника та встановлюються за певних умов, а саме: за наявності необхідного стажу безперервної служби та за високі результати у службовій діяльності.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена в постанові Верховного Суду України від 28 березня 2013 року № 21-433а12.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що доводи позивача про те, що зазначені додаткові види грошового забезпечення в обов'язковому порядку повинні були бути виплачені ОСОБА_4 в максимальних розмірах, є безпідставними.

Відповідно до пункту 8.2.5 Інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу кримінально-виконавчої системи, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18 жовтня 2004 року № 203, облік часу роботи в нічний час для нарахування доплати здійснюється оформленням табеля кількості годин, відпрацьованих у нічний час.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки згідно табелів обліку використання робочого часу Відділу по соціально-психологічній роботі зі спецконтингентом за 2005 рік та за період з січня 2006 року по листопад 2006 року чергування та робота позивача в нічний час не відображені (а.с.41-60), то правові підстави для нарахування позивачу доплат та часу для відпочинку за цілодобове чергування, відсутні.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_4 в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок вислуги років, зарахувавши період роботи позивача з 13 січня 2003 року по 23 квітня 2003 року на посаді виконуючого обов'язки заступника чергового помічника начальника Одеського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області, як місяць за півтора.

Посилання позивача на те, що період роботи з 13 січня 2003 року по 23 квітня 2003 року на посаді виконуючого обов'язки заступника чергового помічника начальника Одеського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області повинен бути зарахований відповідачем, як місяць за півтора, є безпідставними. Перелік посад та порядок встановлення пільгового заліку вислуги років для призначення пенсій особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18 жовтня 2006 року № 201, за якими зараховується час проходження служби до вислуги років на пільгових умовах, зокрема, з розрахунку один місяць служби за півтора місяця, у період виконання позивачем з 13 січня 2003 року по 23 квітня 2003 року обов'язків заступника чергового помічника начальника, не був чинним.

Вказаний Перелік набрав чинності з 12 листопада 2006 року.

Отже, помилкове зазначення в рішеннях судів дати звільнення з посади ОСОБА_4 (замість 25 грудня 2006 року зазначено 15 червня 2006 року) не призвело до зміни правових наслідків щодо застосування Переліку посад та порядок встановлення пільгового заліку вислуги років для призначення пенсій особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України при проведенні позивачу розрахунку вислуги років.

Враховуючи вказані обставини, суди дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову в цій частині.

В касаційній скарзі позивач також вказує, що судами не надано належної правової оцінки грошовому атестату № 3 та вважає його незаконним, посилаючись на те, що зазначені в грошовому атестаті № 3 дані не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в грошовому атестаті згідно наказу Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області від 10 лютого 2006 року № 16 о/с зазначено, що вислуга років ОСОБА_4 складає 16 років 11 місяців 28 днів, а згідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2011 року - 17 років 11 місяців 22 дні.

Вказані посилання позивача як на підставу визнання незаконним грошового атестату № 3 є необґрунтованими, оскільки в грошовому атестаті вислуга років зазначена на підставі наказу Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області від 10 лютого 2006 року № 16 о/с станом на 1 січня 2006 року (том 1 а.с.9), а в ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2011 року вислуга років зазначена на підставі наказу Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області від 25 грудня 2006 року № 98о/с про звільнення ОСОБА_4 станом на 25 грудня 2006 року (том 2 а.с.61).

Крім того, як встановлено судами, грошовий атестат позивачем підписано без зауважень.

Таким чином, доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 1 червня 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.