Справа № 826/11316/14
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року м. Київ К/800/52373/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Шведа Е.Ю.,

розглянула у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 року у справі за позовом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про скасування рішення від 02.06.2014 року № 43-Ц «Про повернення коштів та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності» в частині стягнення коштів у сумі 8 496 грн. 60 коп.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.08.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем на підставі наказу від 17.03.2014 року № 13-р та направлення від 25.04.2014 року № 243 проведено планову документальну перевірку позивача по коштах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за 2013 рік та І квартал 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 15.05.2014 року № 50, у якому встановлено допущення позивачем порушень вимог ч. 10 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», а саме: здійснення позивачем безпідставної виплати ОСОБА_3 допомоги по тимчасовій непрацездатності у сумі 5 664 грн. 40 коп., згідно листка непрацездатності від 14.10.2013 року серії НОМЕР_1.

Зазначені вище обставини слугували підставою для прийняття спірного рішення від 02.06.2014 року № 43-Ц про повернення коштів Фонду та застосування штрафних санкцій, відповідно до змісту якого з позивача стягнуто кошти в сумі 8 496 грн. 60 коп., з яких - 5 664 грн. 40 коп. неправомірно виплачена сума страхових коштів у зв'язку із виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності та штрафні санкції у розмірі - 2 832 грн.20 коп.

Як встановлено, відповідно до наказу Мінекономрозвитку від 24.09.2013 року № 2234 ОСОБА_3 надано частину щорічної відпустки за період роботи з 23.07.2012 року по 22.07.2013 року тривалістю 14 календарних днів та частину щорічної відпустки за період роботи з 23.07.2013 року по 22.07.2014 року тривалістю 4 календарні дні, разом 18 календарних днів з 15.10.2013 року по 01.11.2013 року.

Управлінням медичного забезпечення та реабілітації МВС України надано ОСОБА_3 путівку № 002738 до медичного реабілітаційного центру «Перлина Прикарпаття» (реабілітація) терміном з 15.10.2013 року по 04.11.2013 року.

При наданні путівки ОСОБА_3 видано листок непрацездатності від 14.10.2013 року серії НОМЕР_1 з 14.10.2013 року по 05.11.2013 року на весь період відновлювального лікування в реабілітаційному відділенні санаторно-курортного закладу з урахуванням часу на проїзд.

07.11.2013 року позивачем на підставі заяви ОСОБА_3 та листка непрацездатності винесено наказ № 2496, яким скасовано наказ від 24.09.2013 № 2234 «Про надання відпустки ОСОБА_3.», а також було прийнято рішення виплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 27 цього Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» передбачено, що страхувальник зобов'язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядках та розмірах, встановлених законодавством.

Частиною 10 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності в разі здійснення санаторно-курортного лікування надається застрахованій особі, якщо тривалість щорічної (основної та додаткової) відпустки недостатня для лікування та проїзду до санаторно-курортного закладу і назад або якщо така особа направляється на лікування в реабілітаційне відділення санаторно-курортного закладу після перенесених захворювань і травм безпосередньо із стаціонару лікувального закладу.

Пунктом 7.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 року № 455 передбачено, що листок непрацездатності на період санаторно-курортного лікування, необхідність якого встановлена ЛКК лікувально-профілактичного закладу за місцем спостереження, видається на термін лікування та проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, але з урахуванням тривалості щорічної (основної та додаткової) відпустки.

Відповідно до ст. 75 Кодексу законів про працю України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік.

Проте, як встановлено, ОСОБА_3 було надано лише частину щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів, хоча він має право на щорічну основну відпустку тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік.

Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для здійснення ОСОБА_3 виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності на підставі листка непрацездатності, оскільки на час надання путівки на санаторно-курортне лікування у ОСОБА_3 було достатньо щорічної відпустки для лікування, проїзду до санаторно-курортного закладу та повернення з нього.

Колегія суддів звертає увагу, що суди попередніх інстанцій вже надали правову оцінку доводам позивача відносно того, що підставою для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Колегія суддів також вважає необґрунтованими такі доводи, оскільки даною статтею передбачено підстави призначення, а не виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що рішення про призначення матеріального забезпечення приймає комісія із соціального страхування підприємства, яка не підконтрольна підприємству та діє самостійно.

Проте, на думку колегії суддів вказаний факт не звільняє від відповідальності саме юридичну особу - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, оскільки відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» відповідальність за порушення встановленого порядку використання страхових коштів несуть саме страхувальники та інші отримувачі страхових коштів.

Згідно ч. 3 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією із соціального страхування, що створюється на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб.

Комісія із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.

Позивач, представники якого входили до складу комісії з соціального страхування, будучи обізнаним про підстави надання листка непрацездатності застрахованій особі, якою у даному випадку є ОСОБА_3, не вжито передбачених законом заходів, чим порушено порядок використання коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Касаційну скаргу слід відхилити, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відхилити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: