Справа № 723/191/15-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 723/191/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Яківчик І.В.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

01 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до Управління державної казначейської служби України у Сторожинецькому районі Чернівецької області, Комісії з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації, Їжівської сільської ради про виплату моральної компенсації та повернення конфіскованої землі,

В С Т А Н О В И В :

Позивач в особі представника звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління державної казначейської служби України у Сторожинецькому районі Чернівецької області, Комісії з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації, Їжівської сільської ради про виплату моральної компенсації та повернення конфіскованої землі.

Відповідно до постанови Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились , однак надали суду заяву про розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Управління державної казначейської служби України у Сторожинецькому районі в судове засідання також не з'явились, однак надали суду заперечення на апеляційну скаргу.

Представник Чернівецької обласної державної адміністрації будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явився , однак надав суду пояснення по справі.

Представник Їжівської сільської ради будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явився . Про причини своєї неявки суд не повідомив .

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України колегія суддів вважає можливим здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами. Відповідно, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина 6 статті 12 та частина 1 статті 41 КАС України).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, звертаючись до суду та на аргументацію позовних вимог, позивач вказала на те, що вона як член сім'ї разом із своєю матір'ю, сестрою та бабусею по батькові, в період з 1941 по 1946 рік знаходилась на спецпоселенні у Красноярському краї. При відправленні на спецпоселення у них було вилучено майно і вона особисто бачила як під час примусового виселення секретар сільради поставив пломби на дверях обох будинків, а після їх повернення на місці помешкання не було нічого.

В червні 2014 року вона звернулась до Комісії з відновлення прав реабілітованих при Чернівецькій обласній державній адміністрації щодо виплати їй компенсації та повернення вилученого майна, але вказана установа відмовила в цьому посилаючись на те, що майно сім'ї ОСОБА_4 на користь держави не конфісковувалось. ЇЇ сестра та бабуся померли внаслідок нелюдського поводження, голоду та хвороб, а в подальшому вона та її мати були реабілітовані.

Зважаючи на те, що вона зазнала душевних страждань в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів, позивач керуючись вимогами п.2 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, звернулась з даними позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів та просила стягнути на її користь 1000000 гривень моральної шкоди та повернути їй конфісковану землю в натурі .

Суд першої інстанції виходив з того, що даний позов є необґрунтований, а відтак дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Судова колегія апеляційної інстанції повністю погоджується з даним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку публічно - правовому спору в межах апеляційної скарги, зазначає наступне.

Так, відповідно до ст.9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України.

Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їх спадкоємцям, затвердженим Кабінетом Міністрів України 18.02.1993р. №112 передбачено, що комісії з питань поновлення прав реабілітованих визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержаних з архівів та інших установ.

Так, судова колегія апеляційної інстанції не ставить під сумнів те, що ОСОБА_5 була виселена з дочкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року на спецпоселення в Красноярський край, де вони знаходились до 1946 року та були в подальшому реабілітовані, а відтак, мають всі пільги та гарантії передбачені відповідно до Закону України від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» .

Однак, як було вірно встановлено судом першої інстанції, комісією за участю в т.ч. і матері позивачки в будинку на момент виселення сім'ї ОСОБА_4, залишилась мати її чоловіка, яка прожила в будинку до повернення позивачки і її матері із спецпоселення, які поселились в цьому ж будинку, а відтак,відповідачем вжиті всі можливі, передбачені законодавством заходи, по розгляду заяв ОСОБА_2, як і не було встановлено жодних доказів, що майно у сімї ОСОБА_4 було конфісковано, а відтак вимога позивача, яка ставилась перед комісією щодо повернення конфіскованого майна є безпідставною.

Крім того, майно у сім'ї не вилучалось, а письмові пояснення позивача, які дані нею у 2014 році стосуються переліку майна яке залишилось в с.Іжівці, Сторожинецького району і яким продовжували користуватись члени родини виселених ОСОБА_4 та позивача, що підтверджено і поясненнями реабілітованої матері позивача у 1967 році.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що факт опечатування дверей будинків та сараю, секретарем сільської ради, в момент виселення з нього проживаючих осіб, про що зазначено в поясненні позивача, не свідчить про вилучення чи конфіскацію цього майна, а тільки про прийняття заходів до його збереження.

Натомість, відповідно до ст.5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Так, 15 серпня 1940 року президія Верховної Ради СРСР видала указ "Про націоналізацію землі на території Північної частини Буковини", а отже, земля яка була у власності позивача націоналізована і на підставі норм Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» поверненню реабілітованим не підлягає.

Власне, Їжівська сільська рада, зокрема зазначає про відсутність інформації, щодо права власності на землю у сім'ї ОСОБА_4 чи особисто позивача. Відсутність вказаної інформації вбачається також і у відповідях Чернівецької обласної ради, які направлялись позивачу і які підготовлені на підставі архівних матеріалів та пояснень матері позивача, яка вказане питання у встановленому порядку не ставила.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про безпідставність доводів апелянта в цій частині.

Що стосується посилання апелянта на душевні страждання, яких вона зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів, а відтак просила стягнути на її користь 1000000 гривень моральної шкоди, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов в цій частині також вірного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову з огляду на наступне.

Відповідно до положень Конституції України, ЦК України та законів України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів.

Необхідно зазначити, що вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються не тільки, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено або випливає з положень Конституції України чи закріплено ЦК України, а також у вішалках, передбачених іншими актами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Такими актами, зокрема, є Закони України «Про державну податкову службу в Україні», «Про захист прав споживачів», «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про інформацію», «Про охорону праці», «Про телебачення і радіомовлення», «Про авторське право і суміжні права», «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», та інші.

Згідно з п. З Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під, моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її манна; у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Зокрема, в преамбулі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» зазначено, що «цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим».

Тобто вказаний закон містить спеціальні норми, якими регулюються питання виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та їх спадкоємцям, а тому посилання позивача на положеннями ст.23 Цивільного кодексу України, на думку суду є некоректним, оскільки правовідносини, з підстав реабілітації ОСОБА_7, виникли до введення Цивільного кодексу в дію, а акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі (ст.5 ЦК України), моральна ж шкода підлягає відшкодуванню якщо це передбачено законом чи договором.

Конвенція «Про захист прав та основоположних свобод людини» 1950 року, на яку посилається позивач, оскільки зазначена Конвенція ратифікована Верховною Радою України в 1997 році.

Правовідносини, пов'язані із відшкодуванням шкоди, нанесеної реабілітованим громадянам, регулюються нормами Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Положення про порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим або їхнім спадкоємцям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 18.02.1993 року № 112, однак вказані законодавчі акти не встановлюють можливість відшкодування моральної шкоди реабілітованим особам, а відтак, на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, до яких належать органи державної податкової служби та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 червня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О.

Загороднюк А.Г.