Справа № 2а-10298/10/0870
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Київ К/800/59961/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області
на постановуЗапорізького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2011 року
та ухвалуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року
у справі№2а-10298/10/0870
за позовомВідкритого акціонерного товариства «Запоріжнерудпром»
доДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя
провизнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

Відкрите акціонерне товариство «Запоріжнерудпром» (далі по тексту - позивач, ВАТ «Запоріжнерудпром») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя), в якому просило визнати протиправними дії щодо розподілу сплаченої позивачем суми ПДВ за жовтень 2010 року в розмірі 204265,00 грн. за платіжним дорученням №4094 від 23 листопада 2010 року в рахунок погашення податкового боргу з ПДВ у розмірі 201320,18 грн. та пені у розмірі 2944,82 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року, позов задоволено.

Вважаючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 13 травня 2008 року відповідачем, за результатами проведення позапланової виїзної перевірки ВАТ «Запоріжнерудпром» з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведення експортних операцій з шихтовими зливками з легованої сталі за період з 01 червня 2007 року по 31 липня 2007 року, було винесено податкове повідомлення - рішення №/0, яким позивачеві визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 903876,00 грн., з яких основний платіж - 602584,00 грн. та 301292,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

За результатами оскарження зазначеного податкового повідомлення - рішення постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

У зв'язку із набуттям податковим зобов'язанням, визначеним у податковому повідомленні - рішенні, статусу узгодженого, а також враховуючи, що станом на 01 березня 2010 року за позивачем обліковувалося відємне значення з податку на додану вартість за попередній податковий період, позивачем при подачі податкової декларації з ПДВ за березень 2010 року зменшено суму бюджетного відшкодування на 903876,00 грн.

У подальшому, за наслідками проведення перерахування платіжним дорученням №4094 від 23 листопада 2010 року суми податку на додану вартість, визначеної як податкове зобов'язання в декларації за жовтень 2010 року, відповідачем здійснено розподіл зазначених коштів в рахунок погашення податкового боргу з ПДВ у розмірі 201320,18 грн. та пені у розмірі 2944,82 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій мотивували свої рішення тим, що відповідачем неправомірно змінено призначення платежу, в результаті чого зараховування сплачених сум податкових зобов'язань відбувалось без врахування того, що у платіжних документах позивачем було самостійно зазначено інший податковий період, за який сплачувались ним суми узгоджених податкових зобов'язань.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як визначено підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-ХІV Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому відповідно до положень п. 3.8 Інструкції реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. Тому суми податкових зобов'язань або податкового боргу з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, сплата позивачем узгоджених податкових зобов'язань здійснювалась платіжним дорученням із зазначенням в ньому призначення платежу, а саме: сплата податку на додану вартість за жовтень 2010 року.

З огляду на викладене, враховуючи передбачене чинним законодавством виключне право платника визначати призначення платежу, посилання відповідача на положення пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», в якому передбачено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях, правомірно не були взяті до уваги судами попередніх інстанцій, оскільки в даному випадку платником податку самостійно визначено напрямок зарахування сплачених коштів із вказівкою конкретного періоду.

Відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

На підставі аналізу вказаних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду дійшла висновку про те, що відповідачем незаконно змінено визначене платником податку призначення платежу, оскільки податковий орган не наділений таким правом відповідно до приписів чинного законодавства та не може діяти всупереч визначеним повноваженням.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року у справі №2а-10298/10/0870 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна