Справа № 822/2700/15
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/2700/15

Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

01 жовтня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2015 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 10.08.2014 року вказаний позов задовольнив частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач згідно з розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 9269 від 15.11.2013 року з 08.11.2013 року був прийнятий на роботу до Апарату Верховної Ради України та зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України Кравчука В.П., з поширенням дії Закону України "Про державну службу" шляхом переведення з управління Пенсійного фонду України в Теофіпольському районі Хмельницької області, цим же розпорядженням йому було присвоєно 7 ранг державного службовця.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 9733 від 04.12.2013 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

При звільненні позивача відповідачем не була виплачена грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів, право на яку передбачено частиною 13 статті 37 Закону України "Про державну службу" (редакція, що була чинною на момент звільнення позивача).

Також судом встановлено, що в провадженні Хмельницького окружного адміністративного суду перебував спір позивача про визнання протиправною невиплату ОСОБА_2 Апаратом Верховної Ради України грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів в зв'язку з його виходом на пенсію, а також про зобов'язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_2 за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України грошову допомоги у розмірі 10 місячних окладів помічника-консультанта народного депутата у зв'язку з його виходом на пенсію (справа № 822/278/14).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року у справі № 822/278/14 за позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про зобов'язання вчинити дії, вирішено позов ОСОБА_2 задоволити та визнано протиправною невиплату ОСОБА_2 Апаратом Верховної Ради України грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів у зв'язку із виходом ОСОБА_2 на пенсію, зобов'язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_2 за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів помічника-консультанта народного депутата України у зв'язку із виходом на пенсію.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року у справі № 822/278/14 вирішено апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити повністю, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року - скасувати та винести нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про зобов'язання вчинити дії відмовити.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року вирішено касаційну скаргу задовольнити частково, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року скасувати, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року - залишити без змін.

Тобто спір про зобов'язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_2 за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України грошову допомогу у розмірі 10 місячних посадових окладів помічника-консультанта народного депутата України у зв'язку із виходом на пенсію, вирішено на корись позивача.

Постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року у справі № 822/278/14 за позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про зобов'язання вчинити дії, набрала законної сили 18 вересня 2014 року, згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року.

Позивач вважаючи, що відповідач в силу положень статті 116, 117 КЗпП України повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, звернувся до суду з адміністративним позовом до суду.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями КЗпП України, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції при винесенні рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що оскільки вина відповідача була доведена судовим рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду Хмельницької області, а тому є підстави для застосування положень статей 116 та 117 КЗпП України.

А отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

А тому, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів із зазначеними висновками погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно статті 233 КЗпПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, у випадках стягнення належної особі заробітної плати строк звернення не застосовується.

Відповідно до статті 94 заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно статті 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, в даному випадку середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не відноситься ні до основної ні до додаткової заробітних плат, тобто є санкцією, а не заробітною платою .

Тобто, вказана санкція у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не належить до сум, що належать позивачу та підлягає сплаті у день його звільнення.

Таким чином, оскільки стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не є заробітною платою, та не підпадає під дію ч.2 ст.233 КЗпПП України, то для звернення до суду із вимогою про стягнення такої суми, застосовується строк звернення передбачений законодавством.

Правовідносини по даній справі стосуються питання проходження та звільнення з публічної служби, а тому до даних правовідносин застосовуються встановлені законодавством строки звернення до суду.

Так, відповідно до ч.3 ст. 99 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з матеріалами справи, постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 11.02.2014 року фактично виконано відповідачем 09.04.2015 року, тобто під час отримання позивачем грошової допомоги.

Однак, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, лише 09.07.2015 року, тобто зі спливом місячного строку звернення передбаченого законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, що пов'язане зі специфікою правовідносин, а також має сприяти наданню доказів, підвищує їхню достовірність і тим самим сприяє встановленню істини у конкретній адміністративній справі.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення без розгляду адміністративного позову за умови, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Оскільки, колегія суддів не вбачає причини пропущення строку звернення до суду, поважними, а також те, що позивач призверненні до суду не навів жодних причин пропуску строку звернення та не надав доказів які б обґрунтували поважність причин пропущення строку, то наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі статті 100 КАС України.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми процесуального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, вирішив скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду у зв'язку із тим, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 167, 195, 196, 198, 199, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задовольнити повністю.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Залімський І. Г.

Сушко О.О.