Справа № 2а-6989/12/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/72704/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Степашка О.І., Цвіркуна Ю.І.,

при секретарі: Корецькому І.О.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (правонаступник Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби)

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2012

у справі № 2а-6989/12/2670 Окружного адміністративного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби (ДПІ)

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.2012 у задоволенні позову про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі м. Києва від 17.08.2011 № про збільшення ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Укрпромпровадження» грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1307996,00 грн. за основним платежем та на 1,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2012 постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення цим судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому облік позивача грошового зобов'язання із податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки податкового органу, викладені в акті документальної позапланової невиїзної перевірки від 03.08.2011 № 990/23-2/35141676. Згідно з висновками цього акту позивач порушив норми ст. 185, пунктів 198.3, 198.6 ст. 198, пунктів 201.4, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК) - завищив податковий кредит на 1307996,00 грн. у податковому обліку за лютий 2011 року за податковими накладними, виписаними ТОВ «Грандторг», який має негативну податкову поведінку: відсутній за місцезнаходженням, засновник та директор цього товариства ОСОБА_2 знаходиться в розшуку, відношення до діяльності цього товариства не має; правочини з участю цього товариства укладені з метою незаконної мінімізації податкових зобов'язань, що підтверджується актом ДПІ у м. Черкаси від 17.05.2011. В наслідок зазначеного порушення позивач занизив податок на додану вартість у податковому обліку за лютий 2011 року на 1307996,00 грн.

За результатами перевірки ДПІ стосовно позивача прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.08.2011 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1307996,00 грн. за основним платежем та на 1,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що за податковими накладними, виписаними ТОВ «Грандторг» з посиланням на господарські операції з поставки позивачу товарів (підшипники, слюдова стрічка «Елізтерм-155», компаунд «Елпласт-180ІД», акумулятори, акумуляторні батареї), позивач задекларував податковий кредит у податковій декларації з податку на додану вартість за лютий 2011 року в розмірі 1307996,00 грн.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 ст. 198 ПК).

При цьому законодавцем презумується реальність оподатковуваних операцій, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пунктом 201.11 ст. 201 ПК) сум витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (послуг).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази на підтвердження обставин щодо придбання у ТОВ «Грандторг» товарів, на суму ПДВ в ціні яких він збільшив податковий кредиту за лютий 2011 року, не є достатніми для встановлення цього факту, а відтак позивач неправомірно задекларував податковий кредит за цей звітний податковий період. Разом з тим, норма частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) обов'язок доказування правомірності свого рішення у справах про їх протиправність покладає на суб'єкта владних повноважень, який це рішення прийняв. Судом першої інстанції обставини, які стосуються предмету доказування у цій справі і на підставі яких можна було б встановити факт поставки товарів від ТОВ «Грандторг» на адресу позивача (чи то факт відсутності такої поставки), як-то обставини щодо передачі товарів, їх транспортування, сертифікації, тощо не встановлені.

Не встановлені ці обставини при розгляді спору й судом апеляційної інстанції. Так, суд апеляційної інстанції, висновок про правомірне декларування позивачем податкового кредиту в сумі 1307996,00 грн. обґрунтував тим, що ця сума податкового кредиту підтверджується видатковими накладними та податковим накладними, виписаними ТОВ «Грандторг» відповідно до вимог правових норм, а ДПІ не доведено фіктивність правочину, на виконання якого здійснена поставка товарів від ТОВ «Грандторг» на адресу позивача. Крім того, апеляційний суд зробив висновок, що відсутність факту реєстрації податкових накладних в Єдиному державному реєстрі податкових накладних не позбавляє позивача права на податковий кредит, застосувавши при цьому норми пункту 11 підрозділу 2 Розділу ХХ ПК, якими встановлені строки запровадження реєстрації податкових накладних в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Згідно зі статтею 86 КАС суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно частини 1 до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 цієї статті).

Частиною 3 встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС.

Обставини у справі щодо поставки товарів від ТОВ «Грандторг» на адресу позивача судами попередніх інстанцій встановлені без дотримання вище наведених норм процесуального права, а тому і висновки судів щодо юридичної оцінки цих обставин не відповідають правильному застосуванню норм матеріального права. Зазначене виключає відповідність ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень вимогам статті 159 КАС.

Разом із тим, як свідчить акт перевірки від 03.08.2011 № 990/23-2/3514167, перевірка ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» проведена на підставі наказу ДПІ у Печерському районі м. Києва № 1481, виданого 14.02.2007 (а.с. 10). Копія наказу про проведення перевірки ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Укрпромвпровадження» так само, як і докази направлення товариству копії такого наказу, а також повідомлення про проведення перевірки у справі відсутня.

Представник ДПІ в суді касаційної інстанції не зміг дати пояснення щодо дати та підстав прийняття наказу про проведення перевірки позивача, направлення на адресу позивача копії наказу та повідомлення про проведення перевірки; копію наказу не надав, хоча для цього в судовому засіданні оголошувалась перерва. Відтак, доводи позивача, що копія наказу про проведення перевірки, повідомлення про проведення перевірки йому не були направлені, а про результати перевірки йому стало відомо після отримання відповіді ДПІ від 28.04.2012 на його запит (на ці обставини позивач посилається як на одну із підстав позову), в судовому процесі не спростовані.

Згідно з пунктом 79.1 ст. 79 ПК документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки (пункт 79.2 цієї статті).

Вказаними нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Такий зміст правового регулювання відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27.01.2015 у справі за позовом ТОВ «Будгарантінвест-55» до ДПІ у м. Южному Одеської області про визнання незаконним наказу про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки та визнання протиправними дій.

Відповідно до частини 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на недотримання податковим органом вище наведених норм ПК щодо гарантії прав платника податків при проведенні перевірки, не спростування доводів позивача щодо не направлення йому копії наказу про проведення перевірки, повідомлення про проведення перевірки, за результатами якої складено акт від 03.08.2011 № 990/23-2/35141676, підтвердження цих доводів приєднаними до справи копіями листів ДПІ від 12.04.2012 № 8125/10/11-010 та від 24.04.2012 № 9364/10/11-010, відсутністю підписів уповноважених осіб позивача (директор та головний бухгалтер) в акті перевірки від 03.08.2011 № 990/23-2/35141676 (а.с. 17), податкове повідомлення-рішення від 17.08.2011 № , прийняте на підставі висновків вказаного акту, є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві задовольнити частково, скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.2011 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2012, позов задовольнити: скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 17.08.2011 № .

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ПідписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.І. Степашко
підписЮ.І. Цвіркун