Справа № 2а-18/10/2270
Суддя: Ліпський Д.В.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2015 р. м. Київ К/800/56432/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді Ліпського Д.В.

суддів: Головчук С.В.,

Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лінійного управління на Львівській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті про скасування наказу стягнення грошового утримання та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який уточнював в ході розгляду справи та просив:

- скасувати наказ Лінійного управління на Львівській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті від 01 листопада 2007 року №55 у частині звільнення його з посади заступника начальника лінійного управління, начальника міліції громадської безпеки Лінійного управління.

- зобов'язати Лінійне управління на Львівській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті нарахувати і виплатити в повному обсязі не нараховане грошове забезпечення за жовтень - грудень 2007 року у сумі 12775,49 грн, проіндексувавши цю суму станом на день виплати;

- стягнути з Лінійного управління на Львівській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Постановою Залізничного районного суду міста Львова від 08 червня 2010 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. У зв'язку з порушенням предметної підсудності, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанцій позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий судовий розгляд, оскільки вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених ст. 220 КАС України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 25 січня 2006 року позивач проходив службу на посаді заступника начальника лінійного управління - начальника сектору громадської безпеки лінійного управління на Львівській залізниці. Наказом відповідача №55 від 01 листопада 2007 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади відповідно до наказу управління Міністерства внутрішніх справ України на транспорті від 17 жовтня 2007 року за №264 «Про затвердження штатів апаратів управління Міністерства внутрішніх справ України на транспорті та лінійних управлінь на залізницях», зарахувавши у розпорядження управління МВС України на транспорті. В період знаходження у розпорядженні, на думку позивача, йому здійснювалася виплата грошового забезпечення у меншому розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок про відсутність в діях відповідача порушень чинного законодавства, крім того, вимога про скасування наказу щодо звільнення ОСОБА_2 заявлена з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, однак у зв'язку з тим, що розгляд справи здійснено з порушенням предметної підсудності скасував судове рішення першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Однак з рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 18 КАС України (у реакції на час подачі позову) окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, їх посадова чи службова особа, крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки.

Відповідно до пункту 5 Розділу VII Прикінцеві положення КАС України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. У місцевих та апеляційних загальних судах запроваджується спеціалізація суддів з розгляду адміністративних справ.

Після початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні позови, подані до відповідних місцевих загальних судів у справах, що підсудні окружному адміністративному суду, передаються цими судами до окружного адміністративного суду, якщо провадження у справі ще не відкрито.

Адміністративні справи, провадження в яких було відкрито місцевими та апеляційними загальними судами до початку діяльності відповідного адміністративного суду, розглядаються і вирішуються цими судами.

Як видно з матеріалів справи провадження у даній справі відкрито Залізничним районним судом міста Львова 23 квітня 2008 року процесуальну діяльність Львівський окружний адміністративний суд розпочав 2 липня 2008 року, таким чином судом першої інстанції не порушено предметну підсудність, а висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, тому рішення підлягає скасуванню.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 ( далі - Положення).

Підпунктом в пункту 40 даного положення передбачено, що призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ УРСР відповідно до його компетенції. При цьому враховується, що при здійсненні організаційно-штатних заходів особи начальницького складу можуть зараховуватися в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб.

Відповідно до наказу управління Міністерства внутрішніх справ України на транспорті «Про затвердження штатів апаратів управління Міністерства внутрішніх справ України на транспорті та лінійних управлінь на залізницях» №264 від 17 вересня 2007 року ОСОБА_2 зараховано у розпорядження управління Міністерства внутрішніх справ України на транспорті, звільнивши його із займаної посади.

Даючи оцінку даному наказу судом встановлено, що вимогу про його скасування позивачем заявлено у березні 2009 року.

Частина 2 статі 99 КАС України (у редакції станом на березень 2009 року) передбачала, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. (частина 1 статті 100 КАС України).

В клопотанні від 05 серпня 2009 року відповідач вказував про відсутність підстав для поновлення строку на звернення до суду з вимогою про скасування наказу та наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Таким чином, судом зроблено правильний висновок про відмову у задоволені позову у частині скасування наказу про звільнення позивача у розпорядження з підстав пропуску строку подачі позову.

Що стосується виплати грошового забезпечення слід зазначити.

Судами встановлено, що позивач 17 жовтня 2007 року по 26 грудня 2007 року знаходився у розпорядженні управління МВС України на транспорті. З 29 жовтня 2007 року по 29 грудня 2007 року перебував в стані непрацездатності та знаходився на стаціонарному лікуванні.

Пунктом 12 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

30 червня 2005 року Міністром внутрішніх справ України затверджено Рекомендації про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу.

Зокрема, пунктом 83 передбачено, що за час хвороби в період знаходження у розпорядженні органів внутрішніх справ особам рядового і начальницького складу виплачується грошове забезпечення у порядку, установленому пунктом 89.

Відповідно до пункту 89 Рекомендацій особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим з посади, які вони обіймали, за час перебування у розпорядженні відповідних органів внутрішніх справ (при здійсненні організаційно-штатних заходів не більше 15 діб) грошове забезпечення з дня звільнення зі штатної посади виплачується з розрахунку посадового окладу за останньою основною штатною посадою, окладу за спеціальне звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині виплати грошового забезпечення позивача за час його перебування у розпорядженні органів внутрішніх справ суд керувався пунктом 92 Рекомендацій, яким передбачено, що при виплаті грошового забезпечення за період перебування в розпорядженні не зараховується, крім іншого, час знаходження на стаціонарному лікуванні.

Однак судом невірно розтлумачено зазначено норму, у даному випадку мова йде про зарахування періоду перебування у розпорядженні, а не про виплату грошового утримання під час знаходження на стаціонарному лікуванні.

Крім того, судом першої інстанції вказано про те, що відповідач не розірвав з ОСОБА_2 трудовий договір, в тому числі під час виведення його в розпорядження, оскільки останній отримував заробітну плату і продовжував рахуватися співробітником органів внутрішніх справ.

Проте при розгляді справи судом не перевірено чи отримував позивач грошове забезпечення за період перебування у розпорядженні і якщо отримував, то в якому розмірі та чи відповідає розмір вимогам пункту 89 Рекомендацій.

Таким чином, судом першої інстанції допущено неповноту з'ясування цих обставин, що істотно впливають на правильність вирішення справи, тому рішення у частині стягнення грошового забезпечення підлягає скасуванню з поверненням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 226, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року скасувати.

Постанову Залізничного районного суду міста Львова від 08 червня 2010 року у частині стягнення з Лінійного управління на Львівській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті на користь ОСОБА_2 грошового забезпечення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині скасування наказу Лінійного управління на Львівській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України на залізничному транспорті від 01 листопада 2007 року №55 постанову Залізничного районного суду міста Львова від 08 червня 2010 року - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.В. Ліпський

Судді: С.В. Головчук

О.П. Стародуб