Справа № К/9991/85137/11-С
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2015 р. м. Київ К/9991/85137/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про призначення пенсії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Стахановського міського суду Луганської області від 13 квітня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 07 липня 2010 року,

в с т а н о в и л а :
У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції вказаного Закону від 19 лютого 2014 року, як такому, що досяг 45 річного віку, має трудовий стаж 25 років, з яких 12 років та 6 місяців проходив військову службу; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області документи для призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції вказаного Закону від 19 лютого 2014 року, як такому, що досяг 45 річного віку, має трудовий стаж 25 років, з яких 12 років та 6 місяців проходив військову службу; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 пенсію на підставі пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції вказаного Закону від 19 лютого 2014 року, як такому, що досяг 45 річного віку, має трудовий стаж 25 років, з яких 12 років та 6 місяців проходив військову службу.

Постановою Стахановського міського суду Луганської області від 13 квітня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 07 липня 2010 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 10 листопада 1975 року по 22 травня 1988 року проходив військову службу, після чого був звільнений з військової служби за станом здоров`я. Після звільнення позивач продовжував трудову діяльність, не пов`язану з військовою службою.

Вважаючи дії відповідачів щодо не призначення йому пенсії за вислугу років протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач на момент звільнення з військової служби не досяг 45 років та не мав загального страхового стажу 25 років, що виключає можливість призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з`ясуванням всіх обставин справи з огляду на таке.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, змінюючи, при цьому, умови та підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових умов.

Так, відповідно до пункту «б» Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» №2262-XII від 09 квітня 1992 року право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 04 квітня 2006 року №3591-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності 29 квітня 2006 року, внесено зміни до вищевказаного Закону №2262-XII, зокрема, змінено назву цього Закону (Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, згідно з якою пункт «б» цієї статті став передбачати, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що до 29 квітня 2006 року перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» особи, які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку, мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ (крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння) користувались правом на призначення пенсії за вислугу років незалежно від підстав та часу звільнення.

Таким чином, в даному випадку, для встановлення наявності або відсутності у позивача права на призначення йому пенсії за вислугу років в органах внутрішніх справ України відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» судам необхідно було встановити, коли саме він звернувся за призначенням йому такої пенсії.

Проте, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір у даній справі не з`ясували чи звертався ОСОБА_1 після досягнення ним 45 років до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років та не надали оцінки твердженням позивача, що з заявою про призначення пенсії він звернувся у травні 2004 року.

Не встановлення в судовому процесі судами першої та апеляційної інстанцій зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Стахановського міського суду Луганської області від 13 квітня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 07 липня 2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало