Справа № 2а/1570/1/11
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2015 року м. Київ К/800/21377/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

при секретарі Калініні О.С.

за участю представника позивача - Білоус Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області

на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014

та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2011

у справі № 2а/1570/1/2011

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтсервіс»

до Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області

про скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтсервіс» звернулось до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області № /0 від 10.12.2010.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2011, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014, позов задоволено; скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з мотивів протиправності його прийняття.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Інтсервіс» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних податкових періодів за липень та серпень 2010 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалось в період січень-грудень 2009 року та січень-липень 2010 року, складено акт № 3542/23-0303/35989927 від 29.11.2010, в якому зафіксовано порушення: пп. пп. 7.7.1, 7.7.2 п. 7.7 ст. 7, п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 5.12 Наказу державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 № 166 «Про затвердження форми податкової декларації та Порядку її заповнення і подання», затвердженого в Міністерстві юстиції України від 09.07.1997 за № 250/2054, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування за серпень 2010 року на 1 759 503 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 10.12.2010 відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № /0 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1 759 503 грн.

В ході проведення перевірки податковим органом встановлено продаж попередньо ввезених товарів (електропобутових приладів) за ціною, нижчою вартості товарів, визначеної з метою оподаткування на території України, що на думку податкового органу, призвело до заниження суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 638 177 грн. (квітень 2010 року - 111 227 грн., травень 2010 року - 248 823 грн., липень 2010 року - 169 951 грн., серпень 2010 року - 101 176 грн.), в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування за серпень 2010 року на суму 1 759 503 грн. та завищено залишок від'ємного значення на кінець періоду, який перевірявся (рядок 26 декларації), який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту на суму 5 821 грн.; податковий орган посилався на те, що ціна за якою були продані електропобутові товари на внутрішньому ринку України є нижчою митної вартості цих товарів.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при зменшенні суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість податковий орган здійснив ототожнення понять «митна вартість» та «звичайна ціна», що є недопустимим; податковий орган не провів детального та обґрунтованого аналізу цін, які існували на ринку електропобутових приладів, не здійснив аналізу договорів з ідентичними (однорідними) товарами у співставних економічних умовах, не проаналізував та не надав оцінку наявності або відсутності будь-яких об'єктивних умов, що існували на ринку ідентичних (однорідних) товарів та могли вплинути на ціну.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)).

Звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (п. 1.18 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Згідно з пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 цього Закону для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів. Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення звичайної ціни у встановленому в абзаці першому цього підпункту порядку здійснюється із врахуванням таких факторів.

Сама процедура і критерії для визначення митної вартості, визначені Митним кодексом України (шість методів згідно ст. 366 Митного кодексу України), відрізняється від процедури визначення звичайної ціни, встановленої п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», тому просте механічне ототожнення понять, внаслідок неправильного тлумачення ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» та п. 13 Указу Президента України від 23.07.1998 № 817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності», є хибним і не відповідає діючому податковому законодавству.

Таким чином, слід погодитись із судами попередніх інстанцій, що відповідач, доводячи відповідність рівня договірних цін рівню звичайної або справедливої ринкової ціни, неправомірно прирівняв її до митної вартості імпортованих позивачем товарів, оскільки чинне законодавство не містить приписів про те, що митна вартість товару є його звичайною ціною при реалізації такого товару на внутрішньому ринку України.

Враховуючи викладене, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014 та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний