Справа № 826/12214/15
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Новак О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Садовий дім» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно до частини четвертої ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, на підставі наказу на проведення позапланової невиїзної перевірки від 24 грудня 2014 року № 1600-П, відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст. 75, п.п. 78.1.1 п 78.1 ст.78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Садовий дім» з питань фінансово-господарських відносин з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБК «Фронтекс» () за період діяльності з 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року, за результатом якої складено акт перевірки від 12 січня 2015 року № 50/26-51-22-03/37258437.

У розділі 4 «Висновок» Акту перевірки встановлено порушення п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п.201.4, п. 201.6, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 226000 грн, в т.ч. за серпень 2014 року на суму 226000 грн.

На підставі вказаного Акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 26 січня 2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 282500 грн, в тому числі: за основним платежем 226000 грн, за штрафними санкціями - 56500 грн.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку податкового органу та з метою їх відновлення суб'єкт господарської діяльності звернувся за захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем правомірно сформовано податковий кредит з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «ПКБ «Фронтекс», а висновки Акту перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України та заниження податку на додану вартість є помилковими, відтак збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість з урахуванням штрафним санкцій є протиправними.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Згідно з ст. 180 ПК України платником податку є: 1) будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; 3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У результаті дослідження матеріалів справи, судова колегія вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість належить з'ясовувати, зокрема, обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Водночас, згідно до частини першої ст. 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (Закон № 996-XIV), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п. 2.4 Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (Положення № 88), первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що для встановлення реальності здійснення господарських операцій, належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення відповідних таких операцій та використання придбаних товарів/послуг у господарській діяльності.

При цьому, зазначені обставини повинні підтверджуватися первинною документацією, складеною з дотриманням вимог Закону № 996-XIV та Положення № 88.

Так, в результаті дослідження матеріалів справи судова колегія встановила, що між між ТОВ «Садовий Дім» (Замовник) та ТОВ «Проектно-будівельна компанія «Фронтекс» (Підрядник) укладено договір підряду №01-14 від 20 серпня 2014 року, згідно якого замовник доручає, а Підрядник зобов'язується на свій ризик, власними та залученими силами і засобами виконати датування фасадів та алюмінієвих конструкцій на об'єкті Замовника (н. 1.1.). Замовник зобов'язується прийняти та оплатити договірну вартість виконаних робіт (п. 1.2). Загальна сума договору складає 2400072 грн 50 коп. з урахуванням ПДВ (п. 2.2.). Згідно п. 2.4. договору замовник протягом 5 робочих днів з дня підписання договору надає аванс у розмірі, передбаченому у додатк № 2. Строк виконання робіт за договором становить 4 календарні місяці з моменту надходження першого платежу (п. 11.1).

Сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору, де п. 1.6 визначено об'єкт Замовника, на якому виконуються роботи за договором, а саме: нежитлова будівля за адресою: м. Київ, вул. Редутна, 60.

Додатковою угодою №2 від 20 листопада 2014 року термін дії договору було продовжено до 01 липня 2015 року.

За договором № 01-14 від 20 серпня 2014 року позивач сплатив аванс на користь та ТОВ «Проектно-будівельна компанія «Фронтекс», що підтверджується платіжними дорученнями від 22, 27 та 29 серпня 2014 року на загальну суму 1 330 000 грн.

На виконання умов договору ТОВ «Проектно-будівельна компанія «Фронтекс» виписано на адресу позивача податкові накладні від 22 серпня 2014 року №13 на суму 500 000 грн, від 27 серпня 2014 року на суму 350000 грн, від 27 серпня 2014 року №17 на суму 131726 грн, від 29 серпня 2014 року № 20 на суму 348274 грн.

Також, між ТОВ «Садовий Дім» (Замовник) та ТОВ «Проектно-будівельна компанія «Фронтекс» (Підрядник) укладено договір підряду №02-14 від 21 серпня 2014 року, згідно якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується на свій ризик, власними та залученими силами і засобами виконати влаштування фасадів на об'єкті замовника (п. 1.1.). Замовник зобов'язується прийняти та оплатити договірну вартість виконаних робіт (п. 1.2). Загальна сума договору складає 168362 грн 99 коп. з урахуванням ПДВ (п. 2.2.). Згідно п. 2.4. договору замовник протягом 5 робочих днів з дня підписання договору надає підряднику аванс у розмірі, передбаченому у додатку № 2. Строк виконання робіт за договором становить 4 календарні місяці з моменту надходження першого платежу (п.11.1).

21 серпня 2014 року сторонами укладена додаткова угода №1 до договору, де п. 1.6 визначено об'єкт замовника, на якому виконуються роботи за договором, а саме нежитлова будівля за адресою: м. Київ, вул. Редутна, 60.

Додатковою угодою № 2 від 20.11.2014 термін дії договору було продовжено до 01 липня 2015 року.

За договором № 02-14 від 21 серпня 2014 року ТОВ «Садовий Дім» сплатило аванс на користь та ТОВ «Проектно-будівельна компанія «Фронтекс», що підтверджується платіжним дорученням від 22 серпня 2014 року на суму 26000 грн.

На виконання умов договору ТОВ «Проектно-будівельна компанія «Фронтекс» (Підрядник) виписано на адресу позивача податкову накладну від 22 серпня 2014 року № 14 на суму 26000 грн.

Дослідивши матеріали справи та підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що податкові накладні, які містяться в матеріалах справи мають усі реквізити згідно Наказу Міністерства фінансів України № 1379 від 01.11.2011 «Про затвердження форми Податкової накладної та Порядку її заповнення», а самі первинні документи відповідають положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Наказ Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88.

Стосовно посилань відповідача щодо не облаштування фасадів на об'єкті позивача, колегія суддів відзначає наступне.

На даний час роботи на об'єкті ще не завершені, акти виконаних робіт сторонами не підписані. З пояснень позивача, наданих у суді першої інстанції, випливає, що причинами цього стали: по-перше, неможливість Підрядника за технологією проводити ремонтні роботи у холодні періоди при низькому температурному режимі, що призвело до порушення термінів виконання робіт, по-друге, в результаті перевірки ходу та якості робіт на об'єкті були виявлені певні недоліки, відхилення від технологічних норм, що потребують усунення. Роботи на даний час на об'єкті по вул. Редутна, 60 продовжуються.

На підтвердження вищезазначеного надано копію договору оренди, матеріали листування позивача із ТОВ «ПКБ «Фронтекс» стосовно робіт, що провадяться на об'єкті по вул. Редутна, 60 у місті Києві та фото об'єкта станом на жовтень 2014 року - квітень 2015 року.

Що ж стосується посилання податкового органу на інформацію, отриману від ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у місті Києві, згідно якої ТОВ «ПБК «Фронтекс» не знаходиться за фактичною адресою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Для вирішення спору важливе значення має також встановлення факту реєстрації та перебування контрагентів платника податку в стані платника податку на додану вартість, що надає право такому платнику видавати податкові накладні, які є підставою для формування податкового кредиту.

Так, згідно з частини одинадцятої ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» юридична особа зобов'язана подавати (надсилати) щороку протягом місяця, що настає за датою державної реєстрації, починаючи з наступного року, державному реєстратору для підтвердження відомостей про юридичну особу реєстраційну картку про підтвердження відомостей про юридичну особу.

У разі ненадходження в установлений частиною одинадцятою цієї статті строк реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу, державний реєстратор зобов'язаний надіслати поштовим відправленням протягом п'яти робочих днів з дати, встановленої для подання реєстраційної картки, юридичній особі повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору зазначеної реєстраційної картки (ч. 12 ст. 19 цього Закону).

У разі надходження державному реєстратору від органу доходів і зборів повідомлення встановленого зразка про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням державний реєстратор зобов'язаний надіслати поштовим відправленням протягом п'яти робочих днів з дати надходження зазначеного повідомлення юридичній особі повідомлення щодо необхідності подання державному реєстратору реєстраційної картки (п. 2 частини дванадцятої ст. 19 цього Закону).

У зв'язку з наведеним та відповідно до частини чотирнадцятої ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» у разі неподання юридичною особою протягом місяця з дати надходження їй відповідного повідомлення реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про відсутність підтвердження зазначених відомостей датою, яка встановлена для чергового подання реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу.

Якщо державному реєстратору повернуто поштове відправлення, державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням.

Окрему увагу слід звернути на те, що для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

У даному випадку, судова колегія вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що контрагент позивача ТОВ «ПБК «Фронтекс» був зареєстрований юридичною особою та платникою податку на додану вартість, саме під час здійснення господарських операцій з ТОВ «Садовий дім».

За таких умов та за відсутності відповідного запису здійсненого державним реєстратором на підставі частини чотирнадцятої ст. 19 наведеного Закону, посилання апелянта на відсутність контрагента за місцем знаходження (стан підприємства: 9 «направлено повідомлення про відсутність за місцем знаходження») та анулювання свідоцтва платника ПДВ після здійснення таких операцій, є безпідставними та такими, що не приймається до уваги судом апеляційної інстанції.

Крім того, акт перевірки ґрунтується на даних згідно ІС «Податковий Блок» системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі неправомірних дій з боку не ТОВ «ПБК «Фронтекс», а контрагента ТОВ «ПБК «Фронтекс» - ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» (код за ) та його контрагента - ТОВ «Айпітрейд» (код за ).

Вказані суб'єкти підприємницької діяльності є контрагентами «другого порядку» для позивача.

Дії відповідача щодо внесення до електронної бази даних «Автоматизована система співставлення Інформаційної системи Міністерства доходів і зборів України «Податковий блок» інформації щодо контрагента позивача - ТОВ «ПБК «Фронтекс» та його контрагентів, є лише службовою діяльністю працівників податкової інспекції на виконання своїх службових обов'язків по збиранню доказової інформації щодо наявності чи відсутності документального підтвердження господарських операцій.

Вказані дії самі по собі не створюють для суб'єкта господарювання жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав та не породжують для позивача обов'язкових юридичних наслідків.

Внесення або зміна інформації у базах інформаційних систем, які використовуються органами державної податкової служби, зокрема, АІС «Система автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України», самі по собі не зумовлюють для платника податків будь-яких юридичних наслідків у формі виникнення або зміни прав та обов'язків, змін у структурі податкових зобов'язань та податкового кредиту, оскільки внесення такої інформації не призводить до коригування (збільшення) податкових зобов'язань платника податків.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 грудня 2014 року (справа № 21-511а14).

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до частини першої ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Окрім того, слід зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у субєкта господарювання додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12).

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 26.01.2015 є таким, що порушує охоронювані права та інтереси позивача, а тому підлягає скасуванню.

Згідно із частини першої ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

.

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.