Справа № 820/6382/15
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 р.Справа № 820/6382/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Леуш Н.М

представника відповідача Зінченка Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2015р. по справі № 820/6382/15

за позовом ОСОБА_1

до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просила суд:

- визнати незаконним та зобов`язати відповідача скасувати наказ Управління Національного банку України в Харківській області № 380-к від 14.05.2015року;

- зобов`язати Управління Національного банку України в Харківській області поновити на роботі ОСОБА_1 та надати роботу з урахуванням освіти, кваліфікації та відповідно до рекомендації стосовно умов та характеру праці;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7116, 67грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 10 000, 00грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2015р. зазначений позов задоволено частково.

Скасовано наказ Управління Національного банку України в Харківській області № 380-к від 14.05.2015року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста сектора діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області з 14.05.2015 року.

Стягнуто з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4820 (чотири тисячі вісімсот двадцять) грн. 97 коп.

В решті задоволення адміністративного позову відмовлено.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 42, ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області № 700-к від 10.12.2008 року прийнята на посаду діловода сектору діловодства адміністративного відділу в Управлінні Національного банку України в Харківській області (а.с. 115)

04.02.2015 року позивача було ознайомлено із попередженням про його наступне вивільнення з посади спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області (т. 1 а.с. 179). При цьому, з даного попередження судом першої інстанції встановлено, що вакантних посад в даній організації ОСОБА_1 запропоновано не було.

Наказом Управління Національного банку України в Харківській області від 10.04.2015 року № 290-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 181).

Поряд з цим, наказом Управління Національного банку України в Харківській області від 14.05.2015 року № 378-к скасовано наказ по управлінню № 290-к від 10.04.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1." на підставі листів непрацездатності від 30.04.2015 року та від 04.05.2015 року.

Наказом від 14.05.2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 194).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності суб'єктом владних повноважень дотримання процедури звільнення позивача із займаної посади.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Згідно ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Як вбачається з копії трудової книжки, ОСОБА_1 з 10.12.2008 року працювала на посаді діловода сектору діловодства адміністративного відділу в управлінні Національного банку України в Харківській області. 06.10.2011р. позивача було переведено на посаду спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу в Управлінні Національного банку України в Харківській області та нею прийнято присягу державного службовця (т. 1 а.с. 15).

Таким чином, позивач з 06.10.2011р. займала посаду державного службовця в управлінні Національного банку України в Харківській області.

За приписами ст. 30 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється передусім із загальних підстав, а також з підстав визначених спеціальним законом.

Отже, при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 Кодексу законів про працю України порядку вивільнення працівників.

Так за приписами ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При цьому, згідно до роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2015р. ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України, про що свідчить її особистий підпис на відповідному попереджені (т. 1 а.с.42).

Разом з тим, доказів того, що одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу було запропоновано іншу роботу, або доказів відмови позивача від запропонованої роботи, відповідачем не надано.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивачу не було запропоновано іншу роботу у зв'язку з відсутністю вакантних посад, які б могла обіймати позивач відповідно до своєї кваліфікації.

Як вбачаться з матеріалів справи, позивач неодноразово зверталась до начальника Управління Національного банку України в Харківській області (заява від 11.02.2015 року та від 06.04.2015 року) з проханням про залишенням на посаді в системі Національного банку України, з огляду на передбачену законодавцем можливість переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однак начальником Управління Національного банку України в Харківській області у наданих відповідях від 02.03.2015 року та від 04.02.2015 року зазначено про відсутність вакантних посад.

При цьому, як вбачається зі змісту витягу штатного розпису Управління Національного банку України в Харківській області на 2015 рік (станом на 31.07.2015 року), в структурі Національного банку перебували численні вакантні посади, у тому числі и посади головного економіста та провідного економіста, які узгоджуються з економічною освітою позивача за фахом "банківська справа", що підтверджується дипломом спеціаліста Харківського національного економічного університету від 30.06.2005 року (а.с. 40).

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що посади, які були вакантні на момент попередження позивача про звільнення, були запропоновані іншим працівникам з більш високим рівнем кваліфікації.

Також відповідач зазначає при прийнятті рішення щодо відсутності вакантних посад, які б могла займати позивач відповідно до рівня її кваліфікації, ним було проведено порівняльний аналіз на заміщення вакантних посад в управліннях Національного банку України.

Між тим, доказів проведення такого аналізу на момент попередження позивача про наступне вивільнення не надано.

На вимогу суду відповідачем складено довідку про результати порівняльного аналізу фахівців на заміщення посади завідувача архіву відділу діловодства Управління Національного банку України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 та ОСОБА_5, з якої колегією суддів встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають однакову освіту - повну вищу (спеціаліст) у галузі знань «Економіка та підприємництво». Позивач має 10 ранг державного службовця, а ОСОБА_5 лише категорію працівника підрозділу, стаж позивача за професією складає 6,5 років, хоча відповідачем в довідці вказано, що стаж у позивача відсутній, а стаж за професією ОСОБА_5 складає 3 роки 10 місяців. Також позивач має вищий розмір надбавки за високі досягнення у праці.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 відносно ОСОБА_5 переважного права на залишення на роботі, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Також відповідачем не обґрунтовано відмову в наданні позивачу при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації з іншими працівниками переваги в залишенні на роботі у відповідності до вимог ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 2 вказаної статті КЗпП України перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Матеріалами справи підтверджено тривалий безперервний стаж позивача в структурі Національного банку України - 11 років.

Між тим, відповідачем не було враховано тривалий безперервний стаж позивача в структурі Національного банку, постійне підвищення позивачем кваліфікації, що підтверджується у т.ч. і свідоцтвом про підвищення кваліфікації (т. 1 а.с. 159, 133-134) та присвоєнням чергових рангів державного службовця (т. 1 а.с. 162).

Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 має інвалідність ІІІ групи, тобто відноситься категорії людей, які потребують спеціального соціального захисту та не має обмежень щодо роботи на посадах, які були вакантні при скороченні штату в управліннях Національного банку.

Також колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів розгляду питання переважного залишення на роботі позивача шляхом, наприклад, утворення відповідної комісії, прийняття з цього питання рішення, тощо.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було дотримано положення ч.2 ст. 49-2 КЗпП в частині не врахування переважного права на залишення на роботі та обов'язку одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, перевіривши спірний наказ № 380-к від 14.05.2015року "Про звільнення ОСОБА_1." на відповідність його вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що його прийнято необґрунтовано, без врахування всіх обставин і підстав справи, з порушенням норм діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, у зв'язку чим він підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір.

Отже, порушене відповідачем право позивача на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом його поновлення на попередній посаді, тобто на посаді спеціаліста сектору діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області,

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про поновлення позивача на посаді спеціаліста сектора діловодства адміністративного відділу Управління Національного банку України в Харківській області з 14.05.2015 року.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1).

У відповідності до частини 3 пункту 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно довідки № 07-143/4433 від 14.05.2015 року про середню заробітну плату позивача (т. 1 а.с. 21) та враховуючи положення Порядку, колегією суддів встановлено, що розмір середньомісячного заробітку позивача становить 7116, 67 (31 робочий день х 229, 57грн. середньоденної заробітної плати).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення та до моменту прийняття рішення по даній справі, у загальному розмірі 12 626 грн. 00 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 10 000грн. відшкодування заподіяної моральної шкоди, виходячи з наступного.

Верховний Суд України в постанові Пленуму №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судовим розглядом не встановлено обставин, які б підтверджували спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, а ОСОБА_1. не надані однозначні докази заподіяння такої шкоди і причинний зв'язок дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень з моральними стражданнями позивача, оскільки будь-які об'єктивні дані про наявність у позивача моральних страждань, пригніченого емоційного стану, в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Отже, переглянувши постанову суду першої, колегія суддів, підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2015р. по справі № 820/6382/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Шевцова Н.В.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Мінаєва О.М.
Повний текст ухвали виготовлений 06.10.2015 р.