Справа № 2а-1825/09/1970
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2012-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2012 р. Справа № 73399/09

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кушнерика М.П.,

за участю секретаря судового засідання Луцак І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Оранта» на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2009 року у справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Селянського (фермерського) господарства «Оранта» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 18.06.2009 року звернулося в суд з адміністративним позовом до Селянського (фермерського) господарства «Оранта», в якому просить стягнути 10 060,00 гривень адміністративно - господарських санкцій та 257,54 гривень пені, оскільки відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарських санкцій, які він повинен був сплатити до 15.04.2009 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2009 року позов задоволено. Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства «Оранта» на користь Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 10060 грн.00 коп. (десять тисяч шістдесят грн. 00 коп.) адміністративно - господарських санкцій та пеню в розмірі 257 грн. 54 коп. (двісті п 'ятдесят сім грн. 54 коп.).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Селянське (фермерське) господарство «Оранта» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2009 року скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції були недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що позовні вимоги не підлягали до задоволення через те, що СФГ «Оранта» інформувало відділення про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак відповідні органи не направляли на підприємство інвалідів для їх працевлаштування, а також не було звернення інвалідів на підприємство з питання працевлаштування. Крім того, створено робочі місця для інвалідів в кількості 1 місця, що підтверджується відповідними наказами та протоколами атестаційної комісії. Також СФГ «Оранта» інформувало районний центр зайнятості про створення робочих місць для інвалідів, проте інваліди впродовж 2008 року даним державним органом не направлялись.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та провить її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що безпосереднє працевлаштування інвалідів здійснюється роботодавцем, а тому відповідачем не виконано вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Окрім, цього відповідач не звільняється від обовязку сплачувати штрафні санкції до відділення Фонду, оскільки норма ст.20 цього Закону не ставить відповідний обовязок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідають нормам матеріального права та обставинам по справі.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Матеріалами справи підтверджено, що у відповідача згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ за 2008 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу складала 15 осіб, фонд оплати праці штатних працівників 150,9 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 10 060 грн. (а.с.5).

Отже, норматив робочих місць, створених для інвалідів, на підприємстві становить 1 місце, проте в матеріалах справи відсутні дані, що у 2008 році на підприємстві працювали інваліди.

Статтею 20 Закону встановлено, що підприємства, установи (організації) незалежно від їх форм власності, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

У відповідності до ч.2 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Розмір пені обчислюється, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до ч.3 ст.19 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 Закону.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, колегія суддів вважає, що ст.18 Закону не встановлює правил, за якими відповідач самостійно повинен здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві, однак чітко визначає обовязки підприємства, що використовує найману працю.

Таким чином, на відповідача покладено обовязок лише створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як видно з матеріалів справи, на виконання вимог законодавства, відповідачем в 2008 році було створено 1 робоче місце для інвалідів (а.с.36-37).

Крім цього, відповідачем надано суду докази того, що ним надавалась державній службі зайнятості інформація, необхідна для працевлаштування інвалідів, шляхом подання Звітів (форма №3-ПН), у яких зазначено про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування (а.с.24-35).

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки нормами чинного законодавства на підприємство покладено обовязок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обовязок їх працевлаштування, а також в матеріалах справи наявні відомості про виконання відповідачем обов'язку передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та наданню державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, то колегія суддів вважає, що позов заявлений до Селянського (фермерського) господарства «Оранта» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені необґрунтований.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність позовних вимог Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування судом апеляційної інстанції постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга є підставною і оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.3, 202 ч.1 п.4, 205 ч.2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Оранта» задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2009 року у справі №2а-1825/09 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_1

Постанова у повному обсязі складена 27.03.2012 року.