Справа № 826/10001/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 жовтня 2015 року № 826/10001/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом 1. ОСОБА_1,

2. ОСОБА_2,

3. ОСОБА_3,

4. ОСОБА_4,

5. ОСОБА_5,

6. ОСОБА_6,

7. ОСОБА_7,

8. ОСОБА_8,

9. ОСОБА_9,

10. ОСОБА_10,

11. ОСОБА_11,

12. ОСОБА_12,

13. ОСОБА_13,

14. ОСОБА_14,

15. ОСОБА_15,

16. ОСОБА_16,

17. ОСОБА_17,

18. ОСОБА_18,

19. ОСОБА_19,

20. ОСОБА_20,

21. ОСОБА_21,

22. ОСОБА_22,

23. ОСОБА_23,

24. ОСОБА_24,

25. ОСОБА_25,

26. ОСОБА_26,

27. ОСОБА_27,

28. ОСОБА_28,

29. ОСОБА_29,

30. ОСОБА_30,

31. ОСОБА_31,

32. ОСОБА_32,

33. ОСОБА_33,

34. ОСОБА_34,

35. ОСОБА_35,

36. ОСОБА_36

до 1. Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві

2. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державна судова адміністрація України, Кабінет Міністрів України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26 травня 2015 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36 (далі - ОСОБА_1 та ін., позивачі) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - ТУ ДСА України в м. Києві, відповідач 1) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ ДКС України у м. Києві, відповідач 2) щодо невиплати позивачам заробітної плати за квітень 2015 року відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»;

- зобов'язання ТУ ДСА України в м. Києві та ГУ ДКС України у м. Києві нарахувати та виплатити позивачам заробітну плату за квітень 2015 року відповідно до посадового окладу, встановленого абз. другим ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням проведених виплат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва про відкриття провадження в адміністративній справі від 27 травня 2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено: Державну судову адміністрацію України (далі - ДСА України, третя особа 1) та Кабінет Міністрів України (далі - КМУ, третя особа 2).

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що вони є державними службовцями та працюють в Деснянському районному суді м. Києва на посадах спеціалістів, консультантів, старших секретарів суду, секретарів судового засідання, старших судових розпорядників, судових розпорядників, секретарів.

29 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким були внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

На думку позивачів, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат та згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила 1218 гривень, то посадовий оклад судді місцевого суду становить 12 180,00 грн., як наслідок, посадовий оклад працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців має становити 30 відсотків від 12 180,00 грн., що складає 3 654,00 грн.

Втім, як вказують позивачі, вони в квітні 2015 року отримали заробітну плату, в розмірі що не відповідає вимогам абз. другого ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також, через установлення в квітні 2015 року посадового окладу на рівні однієї мінімальної заробітної плати, надбавка за виконання особливо важливої роботи та надбавка за вислугу років, що передбачена ч. 5 ст. 33 Закону України «Про державну службу», були нараховані, на думку позивачів, невірно.

Позивачі вважають, що їх оплата праці повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

На переконання позивачів, з боку відповідачів 1 та 2 вчинено протиправну бездіяльність щодо невиплати їм заробітної плати за квітень 2015 року у відповідності до вимог абз. другого ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Та з метою відновлення порушених, на думку позивачів, прав, свобод та інтересів необхідно зобов'язати відповідачів 1 та 2 нарахувати та виплатити їм заробітну плату за квітень 2015 року відповідно до посадового окладу, встановленого абз. другим ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням проведених виплат.

В судовому засіданні, від позивачів - ОСОБА_33, позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити.

ТУ ДСА України в м. Києві подало заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що дійсно, Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції, набрав чинності 29.03.2015.

У той же час, підпунктом 2 п. 13 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» визначено, що Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, необхідно, зокрема, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Тобто, як зауважує відповідач 1, саме Уряду необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» в строк до 29.06.2015.

Втім, станом на квітень 2015 року, відповідні зміни у постанову Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268 щодо нових посадових окладів працівникам апаратів судів, внесені не були.

За вказаних обставин, на переконання відповідача 1, ним оплату праці працівникам апарату суду, які є державними службовцями, за квітень 2015 року, було здійснено в межах затвердженого фонду оплати праці у відповідності до Законів України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268.

В своїх запереченнях на позовну заяву відповідач 1 просив в задоволенні позовних вимог позивачів повністю відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача 1 проти задоволення адміністративного позову заперечував.

ГУ ДКС України у м. Києві подало письмові пояснення по справі, в яких вказує на те, що в даному випадку, відповідач 2 не є учасником спірних відносин і згідно із своїми функціональними обов'язками не може надати суду будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що заперечують проти вимог позивача та доводити обставини, що мають значення для вирішення даної справи.

Відповідач 2 зауважує, що спірні відносини виникли між позивачами та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в місті Києві. ГУ ДКС України у м. Києві та його посадові особи права та охоронювані законом інтереси позивачів не порушували. Позивачі таких порушень не наводять.

За вказаних обставин, відповідач 2 у своїх письмових поясненнях по справі просив в задоволенні позовних вимог, що стосуються ГУ ДКС України у м. Києві, повністю відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача 2 проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Третя особа 1 своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористалася.

Третя особа 2 подала письмові пояснення, в яких зазначає, що КМУ в межах наданих йому законодавством України повноважень під час розробки проекту закону про Державний бюджет України враховує фінансові можливості держави, здійснює розподіл коштів Державного бюджету України, виходячи із принципу справедливості, збалансованості бюджету та пропорційності, і на виконання закону про Державний бюджет України може встановлювати розміри соціальних виплат, підвищень, пенсій, доплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України окремо на кожний рік.

Враховуючи принцип максимального використання ресурсів при розподілі державного бюджету та справедливого пропорційного виділення коштів на соціальний захист населення, наявність у Кабінету Міністрів України повноважень щодо встановлення розмірів соціальних виплат, допомог та компенсацій певним верствам населення, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, у тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням фінансових можливостей держави Україна, є законними та відповідають вимогам чинного законодавства України.

Як вказує третя особа 2, згідно з ч. 1 ст. 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який діє з 29.03.2015, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення статей Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про державну службу» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, як вказує третя особа 2, упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268, якою також затверджено схеми посадових окладів, зокрема працівників судів та інших органів державної влади.

В судовому засіданні представник третьої особи 2 проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 24.06.2015 представника третьої особи 1, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі працюють в Деснянському районному суді м. Києва на посадах спеціалістів, консультантів, старших секретарів суду, секретарів судового засідання, старших судових розпорядників, судових розпорядників, секретарів, що підтверджується довідками названого суду за № № 36-69, 71 від 20.05.2015.

Відповідно до пп. «б» п. 6 ч. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців» від 24 лютого 2003 року № 88-р посади спеціалістів, консультантів, старших секретарів суду, секретарів судового засідання, старших судових розпорядників, судових розпорядників, секретарів суду місцевих судів віднесені до шостої категорії посад державних службовців.

Відповідно до розрахункових листів за квітень 2015 року, виданих Деснянським районним судом м. Києва, заробітна плата позивачів, яка складається з посадових окладів, премій, доплат за ранги, надбавок за вислугу років на держаній службі та інших надбавок, була розрахована, виходячи з окладу кожного, що складає 1 218,00 грн.

Також, судом було встановлено, що 29 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, прийнятий Верховною Радою України з метою підвищення національних стандартів судоустрою і судочинства та забезпечення права на справедливий суд.

Названим законом внесені зміни, зокрема й до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який було викладено в новій редакції.

Так, абзацом другим ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня була установлена в розмірі 1 218 гривень.

Враховуючи вищезазначені норми, посадовий оклад судді місцевого суду у спірний період становить 12 180 (10 Х 1 218), у той же час посадовий оклад працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, має становити 3 654 (12 180 Х 30%).

Позивачі, отримавши в квітні 2015 року заробітну плату, розраховану із окладу кожного, що складає 1 218,00 грн., а не в розмірі посадового окладу працівника апарату суду, що визначений в абзаці другому ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», звернулись до суду за захистом, на їх думку, порушених прав, свобод та інтересів.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані особами, які беруть участь у справі докази та пояснення їх представників, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 та ін., виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII), Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в новій редакції) (далі - Закон № 2453-VI), Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII (далі - Закон № 80-VIII), Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року № 268 (далі - Постанова № 268), розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців» від 24 лютого 2003 року № 88-р (далі - Розпорядження № 88-р).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Приписами ч. 1 ст. 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічне положення закріплене в ч. 1 ст. 24 Закону № 108/95-ВР.

В статті першій Закону № 3723-XII визначено, що державні службовці (якими є працівники апаратів судів) одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 8 Закону № 108/95-ВР).

У відповідності до ч. 2 ст. 33 Закону № 3723-XII заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 33 Закону № 3723-XII).

Так, Урядом 09.03.2006 прийнято Постанову № 268, якою були затверджені схеми посадових окладів, зокрема працівників судів та інших органів державної влади.

Під час нарахування позивачам заробітної плати за квітень 2015 року були застосовані приписи Постанови № 268 в редакції станом на 31.03.2015.

У той же час, Верховною Радою України з метою підвищення національних стандартів судоустрою і судочинства та забезпечення права на справедливий суд постановлено (прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII) внести зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема, й до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який було викладено в новій редакції.

Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII (далі - Закон № 192-VIII) набрав чинності 29.03.2015.

Таким чином, з моменту набрання Законом № 192-VIII чинності (тобто з 29.03.2015) та враховуючи приписи Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який цим же законом був викладений в новій редакції, на законодавчому рівні установлено розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців.

Так, абзацом другим ч. 1 ст. 147 Закону № 2453-VI визначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Втім, згідно з розділом II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 192-VIII, зокрема, згідно з пп. 2 п. 13 вказаного розділу, Кабінету Міністрів України необхідно, зокрема, у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Тобто, Уряду починаючи з 29.03.2015 на протязі трьох місяців (до 29.06.2015) необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із Законом № 192-VIII.

Таким чином, спірний період (квітень 2015 року) входив у визначений Кабінету Міністрів України тримісячний термін для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із Законом № 192-VIII, а тому нарахування та виплату заробітної плати позивачам за квітень 2015 року було здійснено у відповідності до приписів Законів України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268.

Виходячи з аналізу зазначених вище норм права та виходячи з визначення поняття бездіяльності суб'єкта владних повноважень, де бездіяльність - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи (наприклад, неприйняття рішення за заявою особи, ненадання допомоги працівниками міліції, неоприлюднення нормативно-правового акта тощо), суд вважає, що невиплата позивачам заробітної плати за квітень 2015 року відповідно до приписів абзацу другого ч. 1 ст. 147 Закону № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII у той час, коли Уряду був визначений певний період для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із Законом № 192-VIII, не є бездіяльністю відповідача 1.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивачів про визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА України в м. Києві щодо невиплати їм заробітної плати за квітень 2015 року відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», в зв'язку з її необґрунтованістю.

Також, суд, виходячи з того, що інша вимога позивачів про зобов'язання ТУ ДСА України в м. Києві нарахувати та виплатити їм заробітну плату за квітень 2015 року відповідно до посадового окладу, встановленого абз. другим ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням проведених виплат, є похідною вимогою від попередньої, вважає, що в задоволенні її має бути відмовлено.

Стосовно заявлених позивачами вимог до відповідача 2, суд зазначає, що в даному випадку Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві не є учасником спірних правовідносин.

Спірні правовідносини виникли між позивачами та ТУ ДСА України в м. Києві.

За вказаних обставин, оскільки ГУ ДКС України у м. Києві та його посадові особи права та охоронювані законом інтереси позивачів не порушували, останні таких порушень не наводять, суд вважає, що в задоволенні вимог до відповідача 2 має бути відмовлено, в зв'язку з їх безпідставністю.

Частиною третьою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивачів були спростовані.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що позивачі, відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, звільнені від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом стосовно них не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко