Справа № 2а-3427/12/2670
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2012-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2012 року № 2а-3427/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючого судді О.М.Чудак,

за участю секретаря судового засідання І.В.Старець,

представників відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

у відсутність позивача,

розглянувши у попередньому судовому засіданні питання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними у справі за позовом ОСОБА_3 до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та скасування нормативно-правових актів,

встановив:

02 березня 2012 року ОСОБА_3 (ОСОБА_3Л.) звернулася в суд з позовом до Верховної Ради України (ВР України), Кабінету Міністрів України (КМ України) про

- визнання пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»№2811-ХХІ в редакції від 21 листопада 1992 року незаконним, таким, що не відповідає Конституції України від 26 червня 1996 року №254к/96-ВР, та його скасування;

- визнання Положення про порядок призначення виплати і державних допомог сімям з дітьми, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства освіти України, Міністерства соціального захисту населення України, Міністерства фінансів України від 11 березня 1993 року №04-800/01-3/12/1/13-306 в частині визначення розміру допомоги в процентному відношенні до розміру мінімальної заробітної плати незаконним, таким, що не відповідає Конституції України, та його скасування;

- визнання постанови КМ України від 24 січня 2000 року №122 незаконною, такою, що не відповідає Конституції України, та її скасування;

- визнання постанови КМ України від 12 січня 2001 року №14 незаконною, такою, що не відповідає Конституції України, та її скасування;

- визнання пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми»»від 22 березня 2001 року №2334-ІІІ незаконним, таким, що не відповідає Конституції України, та його скасування;

визнання статті 42 Закону України «Про Державний бюджет України на 2002 рік»від 20 грудня 2001 року №2905-ІІІ14 незаконною, такою, що не відповідає Бюджетному кодексу України від 08 липня 2010 року №2456-VI, Конституції України, та її скасування;

- визнання статті 48 Закону України «Про Державний бюджет України на 2003 рік»від 26 грудня 2002 року №380-ІV незаконною, такою, що не відповідає Бюджетному кодексу України, Конституції України, та її скасування;

- визнання статті 66 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік»від 27 листопада 2003 року №1344-IV незаконною, такою, що не відповідає Бюджетному кодексу України, Конституції України, та її скасування;

- визнання статті 59 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік»від 23 грудня 2004 року №2285-IV незаконною, такою, що не відповідає Бюджетному кодексу України, Конституції України, та її скасування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2012 року відкрито провадження в адміністративній справі, а ухвалою суду від 16 березня 2012 року призначено попереднє судове засідання.

При цьому, разом із позовною заявою ОСОБА_3 подано клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважності причин його пропуску. По-перше, здійснено посилання на те, що до розглядуваних відносин застосуванню підлягають положенні статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року №2747-ІV (КАС України), які передбачають річний строк звернення до суду з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

У 2001 році ОСОБА_3 вийшла з-під опіки. Всі належні виплати були переоформлені на її імя. Опікун розповіла коли і які виплати вона отримала на дітей і яким чином такі кошти витрачались. ОСОБА_3 надані відповіді управління освіти Керченської міської ради, Керченського управління праці і соціального захисту населення, Пенсійного фонду міста Керчі. Саме по досягненню 18 років вона могла і повинна була дізнатися зі звіту опікуна про виплати які належали їй по законодавству України. Позовна заява направлена до суд в річний строк, який рахується із дня, коли ОСОБА_3 дізналась про всі виплати і про систему їх нарахування.

По-друге, застосуванню до даних відносин підлягають і положення статті 268 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (ЦК України) в частині того, що позовна давність не розповсюджується на вимоги, які випливають із порушених особистих немайнових прав.

В судове засідання 19 квітня 2012 року позивач не зявилась, надіславши на адресу суду електронною поштою клопотання з проханням розглянути справу у її відсутність.

Представник відповідача головний консультант Відділу звязків з органами правосуддя Апарату ВР України ОСОБА_1 (довіреність від 21.12.2011 №472) при вирішенні поставленого у відсутність позивача на розгляд питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду надав письмові пояснення, долучені до матеріалів справи.

Усно зазначив, що відповідна нормативно-правова база, якою регулюються вказані правовідносини у встановленому порядку своєчасно оприлюднювалась і була загальнодоступною до відома та використання, а ОСОБА_3 не навела наявності причин, які з певних обєктивних та незалежних від неї обставин дійсно перешкоджали особисто чи опікуну своєчасно звернутися до суду з позовом.

Крім того, на момент звернення позивача до адміністративного суду нормативні акти, що оскаржуються, не порушували і не порушують права, свободи та інтереси позивача, оскільки втратили свою чинність. Відтак, і законні підстави для звернення до суду відсутні. А посилання ОСОБА_3 на можливість застосування статті 268 ЦК України є безпідставними уже виходячи зі змісту самої статті.

Представник другого відповідача головний спеціаліст відділу представництва інтересів КМ України в судах України Управління представництва інтересів держави в судах України Департаменту судової роботи ОСОБА_2 (довіреність від 30.12.2011 №9.1-22/1133) про врахування судом наведених ОСОБА_3 причин як поважні також заперечив, надавши письмові пояснення.

Усно вказав, що оскільки нормативні акти КМ України набули чинності:

- постанова КМ України «Про продовження терміну дії постанови КМ України від 27 травня 1999 року №915»від 24 січня 2000 року №122 з дня її опублікування 28 січня 2000 року (Урядовий курєр 2000, 01, №16);

- постанова КМ України «Про розміри державної допомоги сімям з дітьми у 2001 році»- з дня її опублікування 17 січня 2001 року (Урядовий курєр 2001, 01, №8),

то строк звернення до адміністративного суду, встановлений КАС України слід рахувати з моменту набуття їх чинності, що додатково підтверджується позицією Вищого адміністративного суду міста Києва, висловленою в ухвалі від 22 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до КМ України, третя особа ОСОБА_5, про визнання частково нечинною постанови.

Виходячи з того, що КАС України набрав чинності з 01 вересня 2005 року, то протягом періоду дії оскаржуваних нормативних актів захист прав, свобод та законних інтересів позивача міг бути реалізований у цивільному судочинстві в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 липня 1963 року (ЦПК України) (розділ ІІІ, Б «Провадження по справах, що випливають з адміністративно-правових відносин»).

З огляду на те, що позивач народилася 01 березня 1993 року та протягом періоду дії оскаржуваних нормативних актів була неповнолітньою, то її права, свободи та законні інтереси у відповідності до статті 111 ЦПК України в суді могла захистити її опікун ОСОБА_6

Також, представник відповідача уточнив і щодо дат втрати постановами чинності. А саме, постанови КМ України «Про продовження терміну дії постанови КМ України від 27 травня 1999 року №915», «Про розміри державної допомоги сімям з дітьми у 2001 році» втратили чинність 27 грудня 2001 року згідно постанови КМ України №1751. Тобто, на момент звернення ОСОБА_3 27 лютого 2012 року до суду вони не порушували її права, свободи та інтереси.

В свою чергу суд, заслухавши представників відповідачів, розглянувши клопотання позивача, матеріали справи при вирішенні постановленого на розгляд питання виходив з того, що відповідно до пунктів 1, 3 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10 червня 1997 року №503/97 закони України, інші акти ВР України, акти Президента України, КМ України не пізніш як у пятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Громадяни, державні органи, підприємства, установи, організації під час здійснення своїх прав і обовязків повинні застосовувати закони України, інші акти ВР України, акти Президента України і КМ України, опубліковані в офіційних друкованих виданнях або одержані у встановленому порядку від органу, який їх видав.

При цьому, статтею 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обовязки. Тобто, закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувані ОСОБА_6 правові норми прийняті, підписані та оприлюднені у 1992-2004 роках. Таким чином, суд вважає, що саме з цього моменту особа дізналася та повинна була дізнатися про порушення такими нормами своїх прав та свобод.

Також, слід зазначити, що діючим на той час процесуальним законодавством, а саме ЦПК України передбачався порядок та строк звернення до суду за захистом порушеного права. В тому числі, враховуючи, що позивач була неповнолітньою, стаття 111 вказаного Кодексу визначала, що права і охоронювані законом інтереси недієздатних громадян, громадян, які не мають повної дієздатності та громадян, визнаних обмежено дієздатними, захищають у суді їх батьки, усиновителі, опікуни або піклувальники, які представляють в суд документи, що посвідчують їх права.

Як встановлено судом, в 1998 році померла мати ОСОБА_3 У серпні 2000 року Керченський міський суд позбавив батька позивача ОСОБА_7 батьківських прав. Рішенням Керченської міської ради від 13 жовтня 2000 року №1028 її старша сестра ОСОБА_6 призначена опікуном над позивачем та її сестрами. Повноліття ОСОБА_3 досягла 14 березня 2011 року.

Тобто, до 14 березня 2011 року у строк, передбачений ЦПК України опікун позивача в її інтересах про оскарження нормативно-правових актів в частині до суду не зверталася.

Окрім того, суд враховує, що з 01 вересня 2005 року набирає чинності КАС України в статті 104 КАС України якого передбачалось, що особа має право звернутися до суду з адміністративним позовом, якщо вона вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, адміністративний позов, згідно із частиною першою статті 99 КАС України, можливо було подати в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Так, частиною другою вказаної статті передбачалось, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В подальшому, 30 липня 2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів»від 07 липня 2010 року №2453-VI яким внесено зміни до статті 99 КАС України та встановлено обчислення строку в шість місяців.

Тобто, наведена правова норма передбачає необхідність встановлення дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів та перебіг з цього моменту саме шестимісячного строку.

Разом з тим, КАС України передбачив і особливості провадження в окремих категоріях адміністративних справ. Так, правила статті 171 КАС України поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, у 2000 році опікуном ОСОБА_3 призначено ОСОБА_6 З жовтня 2000 року по квітень 2005 року опікун отримувала пенсію по втраті годувальника на трьох дітей, позбавлених батьківської опіки, без будь-яких аліментів і соціальних виплат.

По досягненні вісімнадцяти років, ОСОБА_3 вийшла з під опіки. Опікун розповіла їй коли і які виплати вона отримувала на дітей і яким чином витрачались такі кошти. Отримувана опікуном пенсія на трьох дітей не забезпечила прожиткового мінімуму. Державна допомога до квітня 2005 року не призначалась. Опікун неодноразово зверталась в управління по призначенню допомоги. Спеціалісти даних органів стверджували, що по діючому законодавству допомога не передбачена.

Отже, посилаючись на те, що оскаржувані статті законів та нормативно-правових актів, по яким призначалась та виплачувалась державна допомога з 2000 року по квітень 2005 року, обмежують конституційні права громадян на соціальний захист, який не може бути нижче від встановленого законом прожиткового мінімуму (ст. 46 Конституції України) і порушують гарантоване статтею 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень, - ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом про визнання статей та пунктів законів й нормативно-правових актів незаконними та їх скасування.

При цьому, ОСОБА_3 у передбачені статтями ЦПК України, КАС України в попередній редакції строки до суду не зверталася, первинно позовну заяву підписала лише 27 лютого 2012 року і до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася 02 березня 2012 року, про що свідчить штемпель на поштовому конверті, яким направлено позовну заяву з додатками на адресу суду.

Тому враховуючи, що відповідно до частини другої статті 5 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, то навіть передбачений частиною другою статті 99 КАС України шестимісячний строк (з часу набуття повноліття) позивачем пропущено.

Тому суд визначаючись щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, виходить з того, що КАС України визначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В межах розгляду даної справи суд враховує обставини та дати опублікування правових актів, про оскарження яких звернулась позивач; передбачені ЦПК України, КАС України строки звернення до суду; передбачену законодавством можливість здійснення опікуном представництва неповнолітньої особи та відповідно захист її інтересів у судовому порядку; первинне звернення ОСОБА_3 до суду лише 02 березня 2012 року; досягнення нею повноліття 14 березня 2011 року; та положення частини другої статті 171 КАС України щодо необхідності дотримання правил звернення до суду у тому випадку, коли особа стала учасником правовідносин, врегульованих оскаржуваним актом.

Однак, поважних причин, які обєктивно є непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, тобто перешкоджали ОСОБА_3 протягом 2000-2012 років звернутись до суду з позовом у передбачені процесуальним законодавством строки, - позивачем не наведено. Що стосується її посилань на статтею 268 ЦК України, то дана норма дійсно стосується особистих немайнових прав, які підлягають захисту в порядку цивільного судочинства, в той час, коли ОСОБА_3 звернулась до суду про оскарження нормативно-правових актів в порядку, передбаченому статтею 171 КАС України, що виключає можливість застосування такої норми.

За правилами, встановленими статтею 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

На підставі викладеного, керуючись статтями 100, 155, 186, 254 КАС України, суд

ухвалив:

позовну заяву ОСОБА_3 до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та скасування нормативно-правових актів, - залишити без розгляду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.М.Чудак