Справа № 2а-252/08
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2011-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2011 р. Справа № 353/10

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сапіги В.П., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Дембіцької Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 військ імені гетьмана ОСОБА_2 на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівського інституту ОСОБА_1 військ Національного університету «Львівська політехніка» про стягнення недоплаченої надбавки за безперервну військову службу,

ВСТАНОВИВ :

02 квітня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив стягнути на його користь з Львівського інституту ОСОБА_1 військ Національного університету «Львівська політехніка» недоплачену відповідно до Указу Президента України за № 389 від 05.05.2003 року надбавку за безперервну військову службу у розмірі 24 316,97 грн.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2008 року вказаний позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 військ імені гетьмана ОСОБА_2, як правонаступник Львівського інституту ОСОБА_1 військ Національного університету «Львівська політехніка», просить зазначену постанову скасувати і прийняти нову про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що розгляд справи за позовом ОСОБА_3 відбувся у відсутності її представника, а судові повістки на адресу ОСОБА_1 не надсилалися, що підтверджується документально. Крім того, судом прийнятого до розгляду та вирішено позовну заяву, яка не відповідає багатьом передбаченим ст.ст. 106, 107 КАС України вимогам, які ставляться до позовної заяви, а також грубо порушено правила про підсудність адміністративних справ. По суті заявлених позовних вимог просить врахувати наступне. Указом Президента України № 389 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління Державної охорони України за безперервну службу» право встановлювати військовослужбовцям Збройних Сил України щомісячні надбавки за безперервну військову службу залежно від стажу служби надано тільки Міністру оборони України. При цьому мінімальні та максимальні розміри в межах конкретної вислуги років цим Указом не визначені. Крім того, пунктом 2 зазначеного Указу визначено, що виплату передбачених ним надбавок здійснювати з 1 травня 2003 року за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, а пунктом 2 наказу Міністра оборони України № 149 від 26.05.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України» розміри надбавки за безперервну службу встановлюються виходячи з наявного грошового забезпечення за рішенням Міністра оборони України. Стверджує, що виділені ОСОБА_1 на 2003-2005 рр. кошти дозволяли виплачувати військовослужбовцям грошове забезпечення лише в тих розмірах, які були визначені Міністром оборони України у відповідних розпорядженнях та надходженнях бюджетних асигнувань. Таким чином, Міністр оборони України повинен був встановлювати військовослужбовцям надбавки лише у межах наявного фонду оплати праці без утворення заборгованості. З травня 2003 року рішення Міністра оборони України щодо розміру надбавки за безперервну військову службу доводилися до відома ОСОБА_1 телеграмами, які носили розпорядчий характер та неухильно виконувалися. Вважає, що позивачу у повному обсязі виплачувалося грошове забезпечення і підстав для задоволення його позовних вимог немає.

Представник апелянта у ході апеляційного розгляду вимоги, викладені у апеляційній скарзі, підтримала повністю, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 на виклик апеляційного суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності згідно із ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_3, суд виходив із того, що розміри надбавки за безперервну службу встановлені Указом Президента України від 5 травня 2003 року № 389/2003 і не могли змінюватись Міністром оборони України, якому надано право визначати лише порядок та умови виплат зазначеної надбавки.

Проте, вказані висновки суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, ґрунтуються на помилковому трактуванні норм матеріального права.

Так, з метою підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців Міністерства оборони України вищезгаданим Указом Президента України Міністрові оборони України (пункт 1 Указу) надано право встановлювати військовослужбовцям Збройних Сил України щомісячні надбавки за безперервну військову службу у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу роботи в таких розмірах: понад 5 років до 10; понад 10 років до 30; понад 15 років до 50; понад 20 років до 70; понад 25 років до 90 відсотків.

У цьому ж пункті зазначено, що порядок і умови виплати надбавок військовослужбовцям Збройних Сил України визначаються Міністром оборони України, а пунктом 2 Указу встановлено, що така виплата здійснюється з 1 травня 2003 року за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України.

На реалізацію положень Указу Міністр оборони України 26 травня 2003 року видав наказ № 149, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 травня 2003 року за № 411/7732, «Про затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну службу в Збройних Силах України».

Відтворивши положення Указу щодо розмірів надбавки за безперервну службу (підпункт 1.2 пункту 1), в Інструкції зазначено, що розмір надбавки визначається у відсотках до місячного грошового забезпечення, до складу якого включаються суми окладу грошового утримання (оклад за військове звання, посадовий оклад за основною або тимчасово виконуваною посадою), щомісячні надбавки, доплати, премія (підпункт 2.1 пункту 2), а її виплата здійснюється в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисах військових частин, військових навчальних закладів, організацій, установ (підпункт 2.4 пункту 2).

Це означає, що виплата військовослужбовцям Збройних Сил України щомісячної надбавки за безперервну військову службу повязана з наявністю коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, а конструкція пункту 1 Указу у звязку з цим надає право Міністрові оборони України встановлювати надбавки нижній розмір яких не обмежений, а верхній зумовлений вислугою років військовослужбовця.

Таким чином, оскільки позивачу ОСОБА_3 надбавка за безперервну службу виплачувалась відповідачем у розмірах, визначених Міністром оборони України, правових підстав для задоволення його позовних вимог відсутні.

Висновок суду першої інстанції про відсутність у Міністра оборони України повноважень визначати конкретні розміри спірної надбавки не узгоджується зі змістом пункту 1 Указу щодо надання права саме Міністрові встановлювати розміри у визначених цим Указом межах.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 військ імені гетьмана ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2008 року у справі № 2а-252/08 скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова у повному обсязі складена 24 жовтня 2011 року.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Сапіга

ОСОБА_4