Справа № 815/2944/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2944/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

позивача ОСОБА_1, перекладача ОСОБА_2, представника відповідача Кучіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 27.04.2015 року №359-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем с. Голабхейл, район Нодалі, провінція Гільменд. У лютому 2011 року позивач за місцем свого проживання в Афганістані познайомився з громадянином Ірану на ім'я ОСОБА_3, який працював спеціалістом по укладці асфальту та ремонтуванню доріг. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 за віросповіданням християнин та тайком читав Біблію. Позивача зацікавила ця книга, проте ОСОБА_3 попередив позивача, що це може бути небезпечно. Далі позивач приніс Біблію додому, де постійно читав її. Через деякий час однокласник, який опинився в гостях у позивача помітив цю книгу та повідомив батькам та сусідам позивача про те, що той читає священну книгу «невірних». Після цього почались побоювання, над батьками позивача знущались майже кожен день та одного разу вночі, коли позивач був відсутній вдома, прийшли п'ятеро талібів у масках, спалили Біблію та увели батька. Батька позивача вбили, побоювання родини продовжувались, у зв'язку з чим матір та дядько порадили позивачу виїхати з країни, інакше його вб'ють. Матір продала поле та всіх тварин, після чого позивач виїхав в Кабул. Дядько допоміг отримати паспорт та через свого знайомого в Москві допоміг отримати російську візу за запрошенням. Позивач вказує, що два місяці проживав в Кабулі, очікуючи на паспорт та візу. Позивач прилетів до Москви 21.11.2011 року та через місцевих афганців працевлаштувався продавцем спортивного взуття на ринку «Любліно». Позивач вказує, що дядько з мамою із-за побоювань переслідування продали все майно та переїхали до Пакістану. Разом з мамою переїхали три неповнолітніх брати. Дві сестри одружені, живуть окремо. Після прибуття до Москви позивач зустрів свідків Ієгови, почав вивчати Біблію та ходити на християнські зустрічі, де він почував себе затишно. Зі слів позивача, через два місяці сусіди-афганці дізналися, що він читає Біблію та зустрічається з християнами, після чого його стали ображати та вигнали з квартири. Ще через деякий час позивача вигнали з ринку. Звернувшись до міграційної служби в Росії, йому було відмовлено у залученні перекладача, оскільки всі перекладачі були афганці, які вважали позивача віровідступником. Позивач звернувся до організації під назвою «Комитет «Гражданское содействие», який допоміг звернутись до ФМС Росії. В цієї організації позивачу була видана довідка, яку він загубив. Як зазначив позивач, при співбесідах перекладачі, якими були афганці, погрожували, вчиняли переклад так, щоб заподіяти шкоди, а також передали інформацію про позивача в місцеві громади, після чого позивачу погрожували вбивством. Позивач повідомляє, що за цей час строк дії візи на перебування у Росії, яка діяла до 02.03.2012 року, закінчився. В останній місяць перебування у Москві, через Олімпійські ігри був більш жорсткіший контроль над іноземцями, тому позивач вирішив поїхати до України. За кошти, які позивач отримав з Афганістану від матері та друга ОСОБА_4, позивач нелегально потрапив до України, спочатку до Харкова, а потім до Одеси. Кордон перетинав приблизно 31.12.2013 року вночі на машині з трьома іншими афганцями в невідомому позивачу місці. З Харкова його було перевезено автобусом до Києва, а потім іншим автобусом до Одеси. Позивач зазначає, що деякий час він працював в Одесі на ринку « 7 кілометр», однак, оскільки знов почав вивчати Біблію та зустрічатись зі свідками Ієгови і це стало відомо місцевій Афганській громаді, позивач знов залишився без роботи. Знайомі позивача з числа свідків Ієгови в Одесі запропонували звернутись до міграційної служби, щоб не порушувати закони України. Позивач зазначає, що повертатись до Афганістану або до Росії не вважає за можливе через побоювання переслідувань за релігійні переконання. Додатково пояснив, що на сьогоднішній день етнічна група «ІНФОРМАЦІЯ_3», до якої належить позивач, є меншиною та піддається соціальній дискримінації.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити його адміністративний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї позивача ОСОБА_1 за допомогою перекладача ОСОБА_2, представника відповідача Кучіна В.В., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Афганістану, уродженцем с. Голабхейл, район Нодалі, провінція Гільменд, за національністю - хазареєць, за віросповіданням заявляє про належність до християн. Рідна мова - хазарейська. Вільно володіє мовами Дарі та Фарсі. За сімейним станом - неодружений, дітей не має. Має середню освіту.

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вибув з Афганістану 21.11.2011 року на підставі національного паспорту та робочої візи до РФ авіарейсом Кабул (Афганістан) - Баку (Азербайджан) - Москва (РФ). На території РФ у м. Москві позивач проживав до кінця 2013 року, працював на промринку продавцем спортивного взуття.

31.12.2013 року позивач нелегально перетнув державний кордон України поза пунктом пропуску.

За даними протоколу співбесіди від 13.10.2014 року, ОСОБА_1 по приїзду в Україну деякий час був безробітний, потім працевлаштувався на ринок « 7 кілометр».

До Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_1 звернувся 18 серпня 2014 року із заявою №198 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши у заяві про переслідування з причини віросповідання.

13 жовтня 2014 року наказом №190 заступником начальника Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2014OD0193.

16 березня 2015 року за результатами розгляду особової справи №2014OD0193 громадянина Афганістану ОСОБА_1 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» склало висновок про доцільність відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 квітня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №359-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та з дотриманням норм матеріального права, а оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №359-15 є законним та обґрунтованим, з чим погоджується апеляційний суд.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі за текстом - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Позивачем була зазначена причина виїзду з країни громадянської належності та звернення до міграційної служби - побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання. В наданих позивачем відомостях міститься інформація, що його переслідують таліби у зв'язку з тим, що він став християнином та почав вивчати Біблію.

Щодо питання дискримінації та переслідувань на Батьківщині позивача за релігійною ознакою, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ані під час співбесіди, ані в судовому засіданні, позивач не зміг пояснити, що таке Євангеліє. Також позивач не обізнаний стосовно поділу християн на православних, католиків та протестантів. Відносячи себе до релігійної течії «Свідків Ієгови» та нібито відвідуючи їхні зібрання, позивач не зміг пояснити суду відмінностей цієї релігійної течії від власне християнства, не зміг навіть назвати місце проведення таких зібрань. Також, позивач не обізнаний з тим, що Свідки Ієгови не використовують у поклонінні ікони та інші зображення, а представники християнської релігії вважають Свідків Ієгови антихристиянською течією.

Крім того, протягом співбесіди позивач надавав суперечливі відомості щодо вивчення Біблії. На початку співбесіди (арк. 4 протоколу співбесіди від 13.10.2014 року) він пояснював, що став вивчати Біблію з 2011 року, а наприкінці інтерв'ю 13.10.2014 року (акр. 7 протоколу) стверджував, що вивчає Біблію вже протягом року, тобто з 2013 року.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач, нібито вивчаючи Біблію з 2011 року, в Афганістані кожен день відвідував мечеть та читав намаз, що підтверджується протоколом співбесіди та поясненнями позивача в судовому засіданні.

При цьому, у судовому засіданні позивач пояснив, що таїнство хрещення з ним не вчинялося.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та міграційної служби про відсутність підстав вважати, що позивач відступив від мусульманської віри та прийняв християнство, за що переслідувався в Афганістані.

Позивач пов'язує вбивство свого батька з відступленням його, позивача, від мусульманської віри. Однак, як пояснив сам позивач у суді, його батько дотримувався законів ісламу, був релігійним діячем. Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження позивача про те, що вбивство батька пов'язане з відступленням позивача від мусульманської віри.

До того ж, слід звернути увагу на те, що у заяві про визнання біженцем позивач стверджував, що тіло загиблого батька було знайдено через декілька діб після зникнення, але під час анкетування він вказав, що тіло батька було знайдено через місяць після викрадення.

Також, під час анкетування заявник стверджував, що з квітня 2011 року він почав зазнавати переслідувань в Афганістані (побиття сусідами, вбивство батька), та одразу переїхав разом із матір'ю до м Кабул. В той же час, з аналізу інтерв'ю вбачається, що він виїхав з Афганістану наприкінці листопада 2011 року, до цього певний час (приблизно 2 місяці) проживав у м. Кабул, причому матір залишилася проживати у рідному селі. Таким чином, після вбивства батька позивач проживав у рідному селі разом із іншими членами родини ще протягом приблизно 5 місяців. Це суперечить твердженню позивача, що він одразу після вбивства батька виїхав з села до м. Кабул. Дана неузгодженість пояснень позивача також викликає обґрунтовані сумніви у правдивості його тверджень щодо постійної дискримінації родини з боку сусідів та сторонніх осіб за ознакою віросповідання.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що пояснення позивача про його дискримінацію на Батьківщині за релігійною ознакою є надуманими та неправдоподібними через низку вищевикладених істотних суперечностей.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що твердження позивача у позовній заяві стосовно побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою етнічного походження, як хазарейця не є правдоподібними, оскільки під час звернення за захистом до органів міграційної служби позивач жодним чином не зазначив про наявність переслідувань за цією ознакою та не навів жодних обставин такого переслідування.

При цьому, надана представником позивача інформація по країні походження, Керівництво УВКБ ООН з оцінки потреби в міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 06.08.2013 року не свідчать про тотальне переслідування хазарейців, а навпаки повідомляють про значне покращення економічного та політичного становища хазарейців після падіння режиму Талібана в 2001 році. Також в наданій інформації повідомляється про значне зниження кількості нападів на хазарейців після 1990-х років.

Тобто, такі напади на хазарейців з боку бойовиків-сунітів є поодинокими, а не систематичними. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив, що позивач жодних фактів утиску його, як хазарейця, не навів.

Разом з тим, слід звернути увагу на таке.

Як повідомив позивач, його дядько (брат матері) зробив йому документи для виїзду в РФ, позивач потрапив на територію РФ по робочій візі, через півроку продовжував строк дії візи 2 рази на 3 місяці. Після потрапляння на територію РФ заявник влаштувався продавцем на ринок, де працював протягом 2012 - 2013 років, що вказує на економічні мотиви виїзду з Афганістану.

З наданих тверджень позивача не вбачається, що він робив реальні спроби звернутися за захистом на території Російської Федерації. Твердження позивача про те, що йому не було надано перекладача, який би був християнином, що перешкодило звернутися за захистом у РФ, є непереконливими. З одного боку, під час анкетування заявник стверджував, що надавав певну інформацію співробітникам Федеральної міграційної служби РФ (що вказує на те, що його клопотання було зареєстровано і йому повинні були видати довідку відповідного зразка). З іншого боку, під час проведення інтерв'ю він зазначає, що взагалі не подавав заяву до ФМС РФ, а звернувся до міжнародної організації «Громадянська допомога» і отримав там певний документ, який він втратив.

Крім того, зазначені розбіжності лише вказують на те, що іноземець взагалі не звертався за захистом на території РФ через відсутність необхідності у такому захисті. На це вказує і той факт, що заявник свідомо протягом року знаходився в нелегальному становищі на території РФ.

Також, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що під час довгострокового перебування на території РФ, позивач мав всі можливості звернення за захистом, приймаючи до уваги той факт, що РФ приєдналася до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, та має відповідне законодавство в сфері міжнародного захисту.

Крім того, після потрапляння на територію України, позивач працевлаштувався на проминку « 7 кілометр», а вже потім, через вісім місяців нелегального перебування на території України звернувся за захистом до міграційної служби.

Крім того, позивач спочатку потрапив до м. Харкова, потім до м. Києва, потім до м. Одеса, проте вирішив звернутися за захистом в м. Одесі, незважаючи на те, що в перших двох містах також наявні територіальні органи ДМС.

Тобто, позивач не дотримався вимог національного та міжнародного законодавства про звернення до міграційних органів за наданням притулку якомога раніше.

Все вищевикладене дає підстави для висновку, що позивач прибув до України не з метою отримання захисту, як шукач притулку, а з економічних мотивів у пошуках кращого життя.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 скористався вигаданою легендою щодо переслідувань, посилаючись на побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками.

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, колегія суддів критично оцінює надані позивачем копію заяви про побиття та талон-повідомлення №002513 про прийняття правоохоронними органами від позивача цієї заяви, оскільки жодних підтверджень побиття позивача саме афганцями і саме на релігійному ґрунті суду не надано. Зазначення позивачем про це в заяві від 25.04.2015 року не є неспростовним доказом саме таких мотивів у нападників.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В даному випадку, судом не встановлено існування вищевказаних обставин, що є підставою для надання додаткового захисту.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що Згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

На підставі цього колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не може бути визнаним біженцем або особою, яки потребує додаткового захисту, оскільки до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні - Російської Федерації, де працював протягом 2012 - 2013 років.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №359-15 є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, Державна міграційна служба України, яка є суб'єктом владних повноважень, свою позицію довела та обґрунтувала правомірність прийнятого рішення від 27 квітня 2015 року №359-15.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов