Справа № 826/10079/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 жовтня 2015 року № 826/10079/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом доГромадянина Сирії ОСОБА_1 Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві
про визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві (далі по тексту - ГУ ДМС України в м.Києві) щодо визнання неправомірним та скасування Наказу ГУ ДМС України в м.Києві від 18.05.2015 № 302 про відмову у прийнятті заяви про визнання громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМС України в м.Києві повторно розглянути заяву позивача.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, на думку позивача, такий висновок відповідача є безпідставним, прийнятим без урахування обставин, які підтверджують наявність у позивача умов для набуття статусу біженця, а також наявність у останнього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних переконань, оскільки позивачу в національному посвідченні громадянина Сирії проставлено штамп, що він являється потенційним опозиціонером, підтримує опозицію та різні рухи пов'язані з революцією в Сирії. При цьому, ОСОБА_1 таким не є, оскільки був помилково затриманий, як учасник демонстрації, оскільки помагав пораненим в госпіталі до якого і увірвалися останні.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, зазначаючи, що позивач вже звертався до ГУ ДМС України в м.Києві в 2012 році із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з аналогічних підстав, з якими він звернувся в 2015 році.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м.Алкісу, передмістя Дамаску, Сирія. За віросповіданням - іслам, національність - араб.

Вперше до України прибув у вересні 2011 році як турист, після чого повернувся до Сирії.

31 жовтня 2011 року позивач повторно прибув до України на підставі одноразової короткострокової в'їзної візи терміном на 90 діб, яка була продовжена до 26 червня 2012 року.

28 січня 2012 року позивач зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_2

27 червня 2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на момент звернення знаходився на території України нелегально.

Рішенням від 03 грудня 2012 року № 678-12 Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.13 цього Закону відсутні. Дане рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 13.02.2013 у справі № 826/718/13-а, залишеною без змін ухвалами Київського адміністративного апеляційного суду та Вищого адміністративного суду України, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В травні 2015 позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві із заявою про визнання громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у заявника змінились умови передбачені п. 1 ,13 ч.1 ст.1 Закону.

18.05.2015 позивач отримав повідомлення № 115 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу від 18.05.2015 № 302, яку позивач розцінює як протиправну та просить скасувати.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671- VI) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671- VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону № 3671- VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.4,6 ст.8 Закону № 3671- VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671- VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Із інтернет - джерел стосовно країни походження позивача прослідковується наступна інформація:

1) Збройний та політичний конфлікт в Сирії розпочався 15 березня 2011 року з демонстрацій, які були частиною Арабської весни, та переріс у повстання та громадянську війну в 2012 році. Протестувальники вимагали відставки Президента Башара аль-Асада та завершення майже 50-річного однопартійного правління Баасистів. Ситуація в Сирії є частиною Арабської весни - хвилі соціальних переворотів у країнахАрабського світу, що вимагали більшої політичної свободи і повалення самодержавства. Натхненні успішними революціями в Тунісі та Єгипті, сирійські протестувальники використовували такі засоби, як марші, голодування, заворушення та вандалізм аби позбутись майже п'ятдесятилітнього правління партії Баас. Деякі політичні оглядачі охарактеризували повстання як «безпрецедентне».

Наприкінці 2011 року повстанці встановили контроль над кількома містечками та селами в провінції Ідліб. В січні 2012 Вільній сирійській армії вперше вдалося встановити контроль над містом, захопивши після запеклих боїв з регулярною армією місто Забадані у провінції Ріф-Дімашк. 21 січня Вільна сирійська армія захопила місто Думу поблизу Дамаска. ВСР контролює дві третини Хомса, третього за розмірами міста країни. З кінця січня 2012 багато передмість Дамаска почали падати під тиском опозиції. Крім того, більша частина сільських околиць Дамаска перебувають під контролем опозиції. Дехто звинувачує бойовиків у викраденнях та вбивствах тих, хто співпрацював із урядовими силами. Попри все уряд досі утримує контроль над внутрішньою частиною Дамаска. За даними ООН та інших джерел, з часу початку повстання загинуло бл. 7 тис. осіб, зокрема 1800- 2800 вояків, значно більше поранених і тисячі протестувальників було ув'язнено. Від рук Сил безпеки загинуло понад 300 дітей. Крім того понад 600 ув'язнених, зокрема й політичних в'язнів померли від катувань (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

2)Агентство ООН у справах біженців повідомило, що кількість сирійських біженців, змушених покинути країну через конфлікт, перевищила два мільйони. Лише за останні три місяця з країни втекли півмільйона людей, зазначає агентство. Понад 700 тисяч людей виїхали до Лівану, і тепер серед сирійців вимушених переселенців більше, аніж з-поміж представників будь-якої іншої національності. Франція і США наполягають на необхідності військових дій проти сирійської армії, на яку вони покладають провину за застосування хімічної зброї. «Сирія - це залиті кров'ю жінки, діти й чоловіки, які часто перетинають кордони, маючи лише одяг, у який вбрані», - йдеться в оприлюдненій у вівторок заяві Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН). За даними ООН, близько половини біженців - діти, і приблизно три чверті з них у віці до 11 років (http://www.bbc.com/ukrainian/news/2013/09/130903_syria_refugee_un_hk, http://www.refworld.org.ru/docid/5523f1034.html).

3) По даних ООН, з початку 2015 року станом на середину вересня через Середземне море до Європи змогли дістатися понад 365 тисяч сирійських біженців, майже 3 тисячі загинули в дорозі.

16 вересня 2015 позиції бойовиків «ІДІЛ» бомбардовані винищувачами ВПС Австралії - по контрольованих ісламістами нафтосховищах.

19 вересня правозахисники заявили, що ісламісти розстріляли 56 сирійських військовиків - під час масової страти на авіабазі (Абу-аз-Зухур, провінція Ідліб). 21 вересня урядові сили здійснили атаку на місто Алеппо, загинуло не менше 32 мирних жителів (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

Аналізуючи інформацію із вказаних джерел, яка, відповідно до ч.2 ст.72 КАС України, є загальновідомою і не потребує доказуванню, суд вважає передчасною відмову в прийнятті зави про визнання позивача біженцем або особою, що потребують додаткового захисту.

На переконання суду така відмова не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти, при цьому ситуація в Сирії погіршилась станом на 2015 рік. При цьому відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Щодо доводів відповідача про можливість позивача легалізувати своє перебування в Україні, відповідно до Закону України «Про імміграцію», суд зазначає наступне.

Дійсно, у позивача під час перебування в Україні, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_3, яка на підставі п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» набула громадянство України. При цьому під час співбесіди в 2015 році відповідачем не було роз'яснено позивачу, що він має підстави відповідно до ст.4 Закону України «Про імміграцію» отримати дозвіл на імміграцію в Україну та набути громадянство України відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про імміграцію».

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що рішенням Державної міграційної служби України було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони для осіб, які потребують захисту, повторно звернутись із аналогічними заявами до органів міграційної служби.

Враховуючи те, що підставою для звернення позивача до міграційної служби слугувало побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками його належності до іншої соціальної групи, та неможливість захисту країною громадянської належності, що з огляду на положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є обставинами, за якими можливе надання такій особі статусу біженця, а вказані позивачем обставини відповідачем належним чином не були досліджені, суд вважає, що оскаржуване рішення, відповідачем прийнято передчасно.

Таким чином суд дійшов до висновку, що у позивача наявні підстави, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, а також те, що відповідач не спростував наведених позивачем обставин, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Керуючись статтями 11, 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві № 302 від 18.05.2014 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 185-187 цього Кодексу шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі відкладення складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.С. Мазур