Справа № 826/6535/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6535/15 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

01 жовтня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіГубської О.А.
суддів Парінова А.Б., Беспалова О.О.
за участю: секретаря судового засіданняНечай Ю.О.
представника позивача Вишневського Є.Р.
представника відповідачаБорозни М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 червня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК «САН ВЕЙ» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19 листопада 2014 року №, яке було прийняте Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі акту перевірки №6441/26-56-22-03-09/36472920 від 05.11.2014р., в частині, якою було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за квітень 2014 року на суму 99437,50 грн., у т.ч. за основним зобов'язанням на суму 79550,00 грн., та за штрафними санкціями на суму 19887,50 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 2 червня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання з'явився представник відповідача, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача до суду з'явився, проти апеляційної скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду - без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно - експедиційна компанія "Сан Вей" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість за період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року, за результатами якої складено акт №6441/26-56-22-03-09/36472920 від 05.11.2014.

Згідно з висновками даного акта контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог: п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст.14, п. 137.1 ст. 137, п. 138.2 ст. 138, п. 138.4 ст. 138, пп. 139.1.5, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 735 641 грн., а також п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість в загальній сумі 1 266 650 грн.

Власну позицію податковий орган мотивував порушенням податкової дисципліни контрагентами позивача, на підставі господарських взаємовідносин з якими останнім у перевіряємий період було сформовано суми податкових вигод (суми витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування та податкового кредиту), при цьому посилався на акти про неможливість проведення зустрічних звірок, а також матеріали досудових розслідувань щодо контрагентів позивача. На переконання контролюючого органу, вказані обставини свідчать про відсутність фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, відтак, ТОВ «ТЕК «САН ВЕЙ» безпідставно відображено у складі витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування та у складі податкового кредиту придбані у таких суб'єктів господарювання товари, роботи, послуги.

На підставі акта податкової перевірки позивача, відповідачем прийнято повідомлення - рішення:

№, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 919551.00 грн. (у т.ч.735641,00 грн. за основним платежем та 183910, 00 грн. за штрафними санкціями), за наступними періодами: 2013 рік на суму 735 641,00 грн.;

№, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 583 313,00 грн. (у т.ч. 1 266 650,00 грн. за основним платежем та 316663,00 грн. за штрафними санкціями), зокрема за наступними періодами: - Січень 2013 року на суму 101886,00 грн.; - Березень 2013 року на суму 282 579,00 грн.; - Травень 2013 року на суму 29 411,00 грн.; - Липень 2013 року на суму 19 100,00 грн.; - Серпень 2013 року на суму 22 990,00 грн.; - Вересень 2013 року на суму 39 800,00 грн.; - Жовтень 2013 року на суму 74 913,00 грн.; - Листопад 2013 року на суму 57 840,00 грн.; - Грудень 2013 року на суму 145 842,00 грн.; - Січень 2014 року на суму 52 913,00 грн.; - Лютий 2014 року на суму 213 352,00 грн.; - Березень 2014 року на суму 146 474,00 грн.; - Квітень 2014 року на суму 79 550,00 грн.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, зазначені податкові повідомлення-рішення були оскаржені платником в адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 22 січня 2015 року вих. № 878/10/26-15-10-05-35 скарга була залишена без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

В подальшому, оскаржуючи названі податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України, до закінчення процедури адміністративного оскарження, позивачем було подано відповідачу заяву про досягнення податкового компромісу, у якій позивач заявив про свій намір досягнення податкового компромісу щодо податкових зобов'язань:

щодо податкового зобов'язання зі сплати податку на прибуток підприємств, визначеною податковим повідомленням-рішенням від 19 листопада 2014 року № у повному обсязі, а саме: за 2013 рік на суму 735 641,00 грн.;

щодо податкового зобов'язання зі сплати податку на додану вартість, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 19 листопада 2014 року №, в частині, яка припадає на період по 31 березня 2014 року включно, на загальну суму 1187100,00 грн.

Щодо іншої частини податку на додану вартість, визначеної податковим повідомленням-рішенням №, а саме: за квітень 2014 року, на суму 79550,00 грн., позивач повідомив про відсутність наміру застосувати податковий компроміс та намір продовжити процедуру адміністративного оскарження.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням відповідача від 27.03.2015 року вих. №34/26-56-22 було погоджено застосування процедури податкового компромісу щодо податкових зобов'язань за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2014 року, та вирішено вважати суми податкових зобов'язань у розмірі 95% нарахованих податковими повідомленнями-рішеннями № та № за вказаний період погашеними.

Водночас, контролюючий орган зазначив, що податковий компроміс не буде застосовано до частини сум податку на додану вартість, нарахованих відповідно до податкового повідомлення-рішення № за квітень 2014 року у розмірі 79550,00 грн. (а також штрафної санкції, що підлягає нарахуванню в частині вказаної суми), та погодився з тим, що позивач може продовжити оскарження даного рішення у цій частині.

27 березня 2015 року позивач сплатив 5% від суми податкових зобов'язань, узгоджених в рамках досягнутого компромісу.

Таким чином, у зв'язку із досягненням податкового компромісу, податкові зобов'язання з податку на прибуток, визначені податковим повідомленням-рішенням № за 2013 рік на суму 735 641,00 грн. вважаються погашеними повністю, а визначені ним штрафні санкції не застосовуються. Також, вважаються погашеними податкові зобов'язання з податку на додану вартість, визначені податковим повідомленням-рішенням № за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2014 року на суму 1187100,00 грн., а визначені ним штрафні санкції щодо цієї частини податку - не застосовуються.

В той же час, як встановлено окружним адміністративним судом, визначені податковим повідомленням-рішенням № податкові зобов'язання з податку на додану вартість за квітень 2014 року на суму 79550,00 грн., а також штрафні санкції в цій частині на суму 19887, 50 грн. (25%) не є узгодженими та не вважаються погашеними.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Згідно з частиною 3 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення № в частині нарахування зобов'язання з податку на додану вартість за квітень 2014 року на суму 99438,00 грн. (в т.ч. 79550,00 грн. за основним платежем та 19887, 50 грн. - штрафні санкції) незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування у цій частині.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача, при цьому виходив з того, що висновки податкового органу про відсутність у позивача підстави для формування податкового кредиту за квітень 2014 року та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань не зайшли свого підтвердження та не були доведені контролюючим органом, водночас, надані позивачем докази свідчать про реальність спірних господарських операцій та правомірне формування платником сум податкового кредиту за наслідками їх здійснення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, судова колегія виходить з такого.

Приписами п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень випливає, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже в даному випадку правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень повинен довести відповідач як суб'єкт владних повноважень.

В той же час, обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, адже саме він виступає суб'єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об'єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Судом попередньої інстанції правильно встановлено, що спірні суми податкового кредиту за квітень 2014 року сформовані ТОВ «ТЕК «САН ВЕЙ» за наслідками господарських відносин із постачальником - TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС».

Так, між названими суб'єктами господарювання було укладено ряд аналогічних за змістом договорів, зокрема, №80 від 07.04.2014, №93 від 11.04.2014, №87 від 29.03.2014, №90 від 28.04.2014, №89 від 31.03.2014 року за умовами яких виконавець (TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС») зобов'язується виконати погрузочні роботи, в свою чергу замовник (ТОВ «ТЕК «САН ВЕЙ») зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити її згідно умов даного договору. Згідно з пунктом 2.1 договорів сторони погодили, що роботи виконуються засобами виконавця. Відповідно до п. 4.1 здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актом здачі-приймання, в якому визначаються якість виконаних робіт і ймовірні претензії, які повинні бути задоволені.

На підтвердження реального руху активів у процесі виконання умов цього договору, позивачем надано копії: актів здачі-прийняття робіт (надання послуг); звітів про надані послуги, з яких вбачається, що під час виконання умов договорів, контрагентом позивача було здійснено: планування та замовлення залізничних вагонів; огляд вагонів перед погрузкою в комерційному та технічному відношенні, подача/ прибирання залізничних вагонів; пломбування вагонів; зважування вагонів (тара та брутто); оформлення залізничних накладних у відповідності з інструкціями Замовника; відбір проб, проведення необхідних досліджень та отримання карантинного сертифікату; проведення досліджень на ГМО та показників безпеки зерна; підготовка та оформлення документів на відправлений вантаж; відслідковування за якісною загрузкою вагонів.

Крім іншого, у вказаних звітах було визначено вид та вагу продукції, щодо якої виконувалися роботи, номери оформлених залізничних накладних, а також номери вагонів та станції відправлення та призначення.

Також в матеріалах наявні копії відповідних залізничних накладних, сертифікатів якості, ветеринарних свідоцтв та карантинних сертифікатів відповідних товарів.

На підтвердження обставин здійснення оплати за цими договорами, позивачем надано копії платіжних доручень.

За результатом виконаних ТОВ «Електротехсервіс» за умовами наведених вище договорів робіт, вказаним контрагентом виписано на користь позивача податкові накладні на загальну суму ПДВ - 79550,00 грн., копії яких наявні у матеріалах справи, і які були відображені позивачем у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних за квітень 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 18 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідачем не надано доказів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, щодо наявності запису про виключення з реєстру контрагента позивача на момент укладення чи виконання договору або відсутності у нього статусу платника ПДВ.

Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено, що TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС» у перевіряємому періоді був платником податку на додану вартість, про що свідчить копія Свідоцтва №03906414. Вказана обставина не заперечується відповідачем, оскільки, як вказано в акті перевірки, свідоцтво платника ПДВ було анульовано лише 29.04.2014, тобто поза межами періоду виконання робіт та складення податкових накладних.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований як платник податку на додану вартість, що підтверджується Свідоцтвом №100234278.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність належним чином оформлених первинних документів не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності формування валових витрат підприємства чи правомірність включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги) до складу податкового кредиту, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Дослідивши надані позивачем на підтвердження реального здійснення господарських операцій із TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС» документи, копії яких містяться у матеріалах, колегія суддів вважає, що вони повністю відображають зміст та обсяги господарських операцій та складені і підписані сторонами у відповідності із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не мають дефектів форми, змісту або походження чи інших недоліків.

При цьому, перевіркою не встановлено і в акті не зазначено про відсутність документів первинного бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження нарахування ПДВ по операціям із TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС» за період стосовно якого здійснювалася податкова перевірка позивача, обов'язок ведення і зберігання яких покладено на нього. Також, перевіркою не встановлено порушень в оформленні наданих фінансово-господарських документів вимогам чинного законодавства.

Крім того, відповідачем не заперечується, що зміст господарських зобов'язань що виникають з наведених вище договорів не суперечить вимогам національного законодавства, а складені на його виконання фінансово-господарські документи містять необхідні дані, що підтверджують об'єкт і базу оподаткування ПДВ та відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». В свою чергу податкові накладні відповідають вимогам п. 201.1 ст. 201 ПК України.

Стосовно обставин використання придбаного товару у власній господарській діяльності, а також наявності ділової мети при його придбанні, судова колегія враховує, що видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є: 49.20 Вантажний залізничний транспорт; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин та ін., відтак, необхідність отримання послуг, пов'язаних із оформленням вантажів, в тому числі погрузочні роботи, обумовлена специфікою господарської діяльності позивача.

На виконання вимог частин 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, положеннями яких закріплено принцип офіційного з'ясування обставин, апеляційний суд ухвалою від 10 вересня 2015 року витребував у позивача докази на підтвердження обставин подальшого використання отриманих від ТОВ «Електротехсервіс» послуг у власній господарській діяльності, а також наявності ділової мети при його придбанні, зокрема копії договорів з третіми особами та первинних документів на їх виконання.

На виконання вимог ухвали позивачем надано документально підтверджені докази того, що вказані послуги замовлялися ТОВ «ТЕК «САН ВЕЙ» в рамках надання послуг ПАТ «Компанія «РАЙЗ» за договором №RT-010214 від 01 лютого 2014 року. Зокрема надано копію договору, банківську довідку, відповідно до якої на рахунок позивача надходили кошти від названого контрагента, копії актів виконаних робіт за період березень - квітень 2014 року, реєстри вагонів, щодо яких надавалися послуги, при цьому, номери вказаних вагонів відповідають номерам вагонів, щодо яких Позивач замовляв послуги у TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС», які зазначенні у звітах останнього про надані послуги. Крім того, у залізничних накладних щодо кожного вагона в якості відповідальної особи вказано представників TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС» Самойлюка С.І., Метельського В.В та Негоденка A.M., повноваження яких підтверджуються довіреністю, виданою TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС» 01 лютого 2014 року.

В свою чергу, податковий орган, в основу обґрунтування власних доводів щодо «безтоварності» операцій позивача та відсутності у зв'язку із цим підстав для формування податкового кредиту з ПДВ посилався на порушення його контрагентом - TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС» податкової дисципліни, про що, на його думку, свідчать акт про неможливість проведення зустрічної звірки TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС», а також акт про неможливість проведення зустрічної звірки його контрагента - ТОВ «ЕТС». Крім того, контролюючий орган посилається на використані в ході перевірки позивача дані співставлення на рівні ДФСУ.

Водночас, колегія суддів зауважує, що нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару, укладення покупцем товару договору з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат з понесених витрат за придбання товару має підтверджуватися належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неможливість підтвердити відображення контрагентами сум податку на додану вартість у складі податкових зобов'язань згідно даних актів перевірок інших суб'єктів господарювання, порушення кримінальної справи щодо посадової особи контрагента не є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки невиконання свого зобов'язання однією із сторін господарських відносин не може вважатись підтвердженням наявності мети ухилення від сплати податків та отримання податкової вигоди іншою стороною у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у його постановах від 22.10.2010 у справі № 21-3а10, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, від 31.01.2011 у справі 21-47а10.

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Отже, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на акт про неможливість проведення зустрічної звірки TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС», а також акт про неможливість проведення зустрічної звірки його контрагента - ТОВ «ЕТС», оскільки доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Водночас, визначальним фактом права платника на бюджетне відшкодування податку на додану вартість є фактична оплата ним сум такого податку контрагенту у попередніх податкових періодах, яка позивачем здійснена, що не заперечується відповідачем.

Доводи контролюючого органу про відсутність матеріально-технічних ресурсів у контрагента позивача як на підставу неможливості фактичного здійснення вказаних господарських операцій не підтверджені жодними доказами, тому колегія суддів такі доводи відхиляє.

Таким чином, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, хоча в силу вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, судова колегія виходить з того, що посилання ДПІ на імовірні, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, порушення контрагентом позивача вимог податкового законодавства не є достатньо вагомим доказом, який би беззаперечно спростовував реальність господарських операцій між позивачем та TOB «ЕЛЕКТРОТЕХСЕРВІС».

Підсумовуючи наведене, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача та скасування спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки висновки податкового органу про відсутність у позивача підстави для формування податкового кредиту у квітні 2014 року та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, не зайшли свого підтвердження та не були доведені контролюючим органом, водночас, надані позивачем докази свідчать про реальність спірних господарських операцій та правомірне формування платником сум податкового кредиту з ПДВ за наслідками їх здійснення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 червня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК «САН ВЕЙ» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді

Повний текст ухвали виготовлено 5 жовтня 2015 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.