Справа № 826/12730/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

06 жовтня 2015 року № 826/12730/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Гарника К.Ю., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач-2), Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач-3), Розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач-4), в якому просить:

визнати неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України з невиплати позивачу до цього часу грошової компенсації за недоотримане речове майно та стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача грошову компенсацію за речове майно у сумі 7403,56 грн.;

визнати неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування компенсації витрат, понесених на проїзд у відпустку у межах України; стягнути з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України в собі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України (військова частина не має своєї фінансової служби) на користь позивача грошову компенсацію за проїзд у відпустки у межах України в сумі 3029,58 грн.;

визнати неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби), щодо не виплати компенсації витрат, понесених у відрядженні у межах України у сумі 1038,40 грн.;

визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України та Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу у повному обсязі щомісячних надбавок за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного й фармацевтичного складу та надбавки за особливі умови служби; стягнути з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби) недоотриману суму надбавки за особливі умови служби та недоотриману суму надбавки за кваліфікаційну категорію військовослужбовця медичного й фармацевтичного складу у розмірі 13524, 68 грн.;

визнати неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (в собі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби) та Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачеві винагороди за участь у проведенні АТО у розмірі 12 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/12730/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 15 липня 2015 року.

У судовому засіданні 15 липня 2015 року позивач підтримав адміністративний позов у повному обсязі, представник відповідача-1 заперечив проти позову. Інші відповідачі участі повноважних представників не забезпечили, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об`єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 у період з 24 жовтня 1996 року по 29 листопада 2013 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 у м. Севастополі на посаді начальника санітарно - гігієнічного відділу 1030 санітарно-епідеміологічного загону (регіонального) та з 29 листопада 2013 року по 07 квітня 2014 року на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_3 у м. Севастополь АР Крим.

У період з 07 квітня 2014 року по 24 липня 2014 позивач перебував на посаді заступника начальника санітарно-гігієнічного відділу Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України, а з 24 липня 2014 року по 12 грудня 2014 року займав посаду начальника санітарно-гігієнічного відділу Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України

При цьому у період з 07 жовтня 2010 року до моменту звільнення працював на посаді начальника санітарно-гігієнічного відділу військової частини НОМЕР_3 , згідно контракту від 01 вересня 2010 року укладеного між військовослужбовцем та Міністром оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

На підставі наказу Міністра оборони України від 12 грудня 2014 року № 796, наказом начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 16 грудня 2014 року № 136 позивача звільнено з посади начальника санітарно-гігієнічного відділу Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міноборони України у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті, з оголошенням подяки та правом носіння військової форми одягу, виключено зі списків військової частини та направлено для зарахування на військовий облік Олевського районного військового комісаріату Житомирської області.

За посиланням позивача, з останнім не було проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема не виплачено компенсацію вартості речового майна, компенсації за відпустку, витрат на відрядження, надбавок за кваліфікаційну категорію військовослужбовця медичного й фармацевтичного складу та за особливі умови праці та не виплачено грошового забезпечення за участь у проведенні антитерористичної операції, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача та стало підставою для звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України з невиплати позивачу до цього часу грошової компенсації за недоотримане речове майно та стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача грошову компенсацію за речове майно у сумі 7403,56 грн., суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, на підставі наказу Міністра оборони України від 12 грудня 2014 року № 796, наказом начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 16 грудня 2014 року № 136 позивача звільнено з посади начальника санітарно-гігієнічного відділу Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міноборони України у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу.

З довідки про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільнення в запас № 118, вбачається, що загальна сума такого майна становить 7403,56 грн.

Відповідно до статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту - Закон № 2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до статті 9-1 Закону № 2011-XII продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції закону, яка діяла до 11 березня 2000 року) військовослужбовці мали право на одержання за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовців грошову компенсацію замість них.

Статтею 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-III Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів, дію частини другої статті 9 вище згаданого Закону зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за не отримане речове майно.

Отже, за змістом статті 9 Закону № 2011-XII (у редакції зі змінами, внесеними Законом №1459-III, що набрав чинності з 11 березня 2000 року) військовослужбовці мали право одержати грошову компенсацію лише за речове майно, неодержане до березня 2000 року.

Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

При цьому положення частини другої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі.

Згідно з пунктом 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Оскільки позивач проходив військову службу у Збройних силах України, то на нього розповсюджується даний пункт, проте лише в частині права на отримання речового майна, а не грошової компенсації замість нього, оскільки зазначений пункт Положення в частині грошової компенсації суперечить Закону №2011-ХІІ.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 19 березня, 11 та 18 червня 2013 року №№ 21-38а13, 21-156а13, 21-191а13 відповідно.
Відтак, ОСОБА_1 , який звільнився з військової служби у грудні 2014 року має право на отримання лише речового майна, а не грошової компенсації замість нього.

Відтак, позовна вимога про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України з невиплати позивачу до цього часу грошової компенсації за недоотримане речове майно та стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача грошову компенсацію за речове майно у сумі 7403,56 грн. є необґрунтованою, недоведеною та такою, що задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування компенсації витрат, понесених на проїзд у відпустку у межах України та стягнення з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України (військова частина не має своєї фінансової служби) на користь позивача грошову компенсацію за проїзд у відпустки у межах України в сумі 3029,58 грн., суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що позивачу надавались чергові відпустки за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_4 , однак, за посиланням позивача, військовою частиною НОМЕР_3 Міністерства оборони України ні у період служби позивача ні після звільнення останнього не було компенсовано проїзд у відпустку, внаслідок чого у такої військової частини виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 3029,58 грн.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці мають право на безоплатний проїзд: залізничним, повітряним, водним та автомобільним (за винятком таксі) транспортом: у відрядження; у відпустку в межах України; при переведенні на нове місце проходження військової служби або у зв`язку з передислокацією військової частини; до місця проживання, обраного при звільненні з військової служби в межах України.

Пільги, передбачені підпунктом "б" підпункту 1 цього пункту, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

2) всіма видами транспорту загального користування міського, приміського та міжміського сполучення (за винятком таксі) - тільки військовослужбовці строкової військової служби.

Члени сімей військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) мають право на безоплатний проїзд залізничним, повітряним, водним та автомобільним (за винятком таксі) транспортом:

1) від місця проживання до місця проходження військової служби військовослужбовця у зв`язку з його переведенням;

2) до місця проведення відпустки військовослужбовцем в межах України;

3) при звільненні військовослужбовця з військової служби, а також у разі загибелі (смерті) військовослужбовця - до обраного місця проживання в межах України.

Однак, Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 №1459, було призупинено дію відповідних норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відносно військовослужбовців, в тому числі позивача, в частині одержання компенсації за проїзд у відпустку.

При цьому, також слід зазначити, що згідно з пунктом 65 Указу Президента України «Про Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців» від 07.11.2001 №1053/2001 р, військовослужбовцям, які відбувають у відпустку, видаються відпускні квитки встановленого зразка та військові перевізні документи або кошти для проїзду до місця проведення відпустки і назад. Після прибуття до місця проведення відпустки військовослужбовці зобов`язані стати на облік, а в разі відбуття - знятися з обліку в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України.

Разом з тим, з матеріалів вбачається, що останній з відповідним рапортом до командування військової частини про видачу йому військових перевізних документів на нього та членів його сім`ї для безоплатного проїзду до місця проведення відпустки і назад не звертався і останні йому, відповідно, не видавалися.

До того ж, позивачем не надано суду доказів, що останнім взагалі подавались проїзні документи, копії яких наявні в матеріалах справи без будь-яких відміток військової частини), та відповідно рапорт до керівництва військової частини або безпосередньо до фінансового відділу з проханням оплатити йому проїзд до місця проведення відпустки і назад.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого адміністративног суду України від 24 квітня 2014 року № К/800/29291/13.

Враховуючи, що позивач не звертався до військової частини з відповідним рапортом про отримання компенсації витрат вартості перевезення залізничним транспортом до міста проведення щорічної основної відпустки та в зворотному напрямку, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування компенсації витрат, понесених на проїзд у відпустку у межах України та стягнення з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України в собі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України (військова частина не має своєї фінансової служби) на користь позивача грошову компенсацію за проїзд у відпустки у межах України в сумі 3029,58 грн. є необґрунтованою, недоведеною та такою, що задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби), щодо не виплати компенсації витрат, понесених у відрядженні у межах України у сумі 1038,40 грн., суд зазначає наступне.

Як зазначено позивачем та підтверджується матеріалами справи, за час перебування на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Міністерства оборони України, позивач неодноразово направлявся у відрядження, згідно посвідчень про відрядження та наказів Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України.

У зв`язку з анексією Автономної республіки Крим позивач продовжив проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 , однак при звільненні позивача сума компенсації за проїзд у відрядження останньому виплачена не була.

Так, зі звіту щодо кредиторської заборгованості витрат на відрядження військової частини НОМЕР_3 , вбачається, що станом на 17 березня 2014 року сума витрат яка підлягає виплаті позивачу становить 1038,40 грн.

У свою чергу, як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, документи, підтверджуючі перебування позивача у відрядженні надавались останнім до фінансового відділу військової частини НОМЕР_3 , а потім до розрахунково-касового відділу Севастопольського гарнізону, однак за посилання позивача, на передодні повної окупації АРК та м. Севастополя, військовою частиною буда здійснена спроба в переведенні відповідної суми на казначейські рахунки розрахунково-касового відділу Севастопольського гарнізону для військової частини НОМЕР_3 , однак остання відмовилась від отримання таких коштів, у зв`язку з окупацією АРК.

При зверненні позивача до розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України про виплату заборгованості, такий відділ затребував всі підтверджуючі документи для підтвердження перебування позивача у відрядженнях, які, як зазначено останнім залишились на території АРК, яка на даний час не підконтрольна українській владі.

Зокрема з листа розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України від 12 березня 2015 року № 281/159 вбачається, що документів, щодо відшкодування витрат за відрядження за 2013-2014 року до останнього не надходили, у зв`язку з чим заборгованість по таким виплатам відсутня.

Частиною 6 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, частиною 9 зазначеної вище статті встановлено, що витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.08.2011 р. № 530 службовим відрядженням (далі - відрядження) вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.

Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи та користування в поїздах постільними речами.

Відповідно до пункту 1.13 Інструкції військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок військової частини. Разом із цим звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Враховуючи, що відповідачем не спростовано доводів позивача щодо неможливості повторної подачі документів, у зв`язку з їх перебуванням на тимчасово окупованій території, суд приходь до висновку, що у зв`язку з наявністю документів про кредиторську заборгованість витрат на відрядження військової частини НОМЕР_3 , що підтверджують направлення позивача у відрядження протягом 2013 та 2014 років, позовна вимога про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби), щодо не виплати компенсації витрат, понесених у відрядженні у межах України у сумі 1038,40 грн. є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дії військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України та Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу у повному обсязі щомісячних надбавок за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного й фармацевтичного складу та надбавки за особливі умови служби та стягнення з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби) недоотриману суму надбавки за особливі умови служби та недоотриману суму надбавки за кваліфікаційну категорію військовослужбовця медичного й фармацевтичного складу у розмірі 13524, 68 грн., суд приходить до наступного.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" (далі по тексту - Постанова) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань.

Пунктом 3 Постанови, затверджені додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у розмірах згідно з додатками 25-28, відповідно до яких військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу встановлені надбавки за кваліфікаційну категорію та особливі умови служби.

Зокрема, у додатку 25 встановлені наступні надбавки: за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу, які проходять військову службу за контрактом і мають кваліфікаційну вищу категорію, у розмірі 15 відсотків посадового окладу; за особливі умови служби зазначеної категорії військовослужбовців у розмірі від 5 до 25 відсотків посадового окладу.

Відповідно до пункту 7 Постанови, до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25 - 28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу в аеромобільних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Наказом Міністра оборони України № 260 від 11 червня 2008 року затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 № 638/15329 (далі по тексту - Інструкція).

Підпунктом 16.2.2 пункту 16.2 зазначеної Інструкції встановлено, що надбавка за особливі умови служби у розмірі 15 відсотків посадового окладу виплачується штатним військовослужбовцям, які займають посади медичного складу у відділах (відділеннях та лабораторіях) епідеміологічних, бактеріологічних, дезінфекції, дезінсекції, дератизації, санітарно-епідеміологічних, гігієни санітарно-епідеміологічних, санітарно-гігієнічних і радіаційно-токсикологічних загонів (регіональних і територіальних) (крім посад, зазначених у підпункті 16.2.1 цієї Інструкції).

Відповідно до підпункту 20.1.2 пункту 20.1 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають кваліфікаційну категорію, присвоєну в установленому порядку, займають посади і працюють за спеціальністю, за якою може бути присвоєна кваліфікаційна категорія, виплачується надбавка у відсотках посадового окладу в таких розмірах на місяць: особам офіцерського складу, які займають посади (крім тих, які займають посади, передбачені в підпункті 20.1.1 цієї Інструкції) у лікувально-профілактичних установах, військово- медичних клінічних центрах усіх найменувань, медичних службах об`єднань, з`єднань та військових частин, санітарно-епідеміологічних установах, структурах медичного постачання, спеціальних військово-медичних та інших установах, навчальних військово- медичних закладах (підрозділах), науково-дослідних установах, підрозділах екологічної служби Збройних Сил України, Головній інспекції Міністерства оборони України, а також у Департаменті охорони здоров`я Міністерства оборони України і мають другу, першу або вищу кваліфікаційні категорії, - відповідно 5, 10 або 15 відсотків.

Матеріали справи свідчать, що згідно довідки військової частини НОМЕР_5 від 11 квітня 2014 року, позивачу у період з січня 2008 року по лютий 2014 року включно нараховувались на виплачувались надбавки за кваліфікаційну категорію та відповідно з згідно довідки про додаткові види грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії, позивачу нараховувались на виплачувались надбавки особливі умови служби у період з листопада 2012 року по квітень 2014 року.

За розрахунками позивача, сума не нарахованих на виплачених надбавок за кваліфікаційну категорію та особливі умови служби становить 13524,68 грн.

Однак, суд не може погодитись з позицією позивача, оскільки останній не звертався до начальника військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України та/або начальника військово-медичного департаменту Міністерства оборони України з відповідною заявою про проведення перерахунку та виплати відповідних надбавок, а в самостійному порядку визначив розмір не нарахованих на виплачених надбавок за кваліфікаційну категорію та особливі умови служби.

У зв`язку з зазначеним, позовна вимога про визнання неправомірними дії військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України та Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу у повному обсязі щомісячних надбавок за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного й фармацевтичного складу та надбавки за особливі умови служби та стягнення з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби) недоотриману суму надбавки за особливі умови служби та недоотриману суму надбавки за кваліфікаційну категорію військовослужбовця медичного й фармацевтичного складу у розмірі 13524, 68 грн. є необґрунтованою, недоведеною та такою, що задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (в собі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби) та Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачеві винагороди за участь у проведенні АТО у розмірі 12 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Пунктом 1 наказу Міністерства оборони України від 12.06.2014 № 383 «Про виплату винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено виплачувати військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою починаючи з 01 травня 2014 року винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

Місячне грошове забезпечення для розрахунку цієї винагороди обчислювати, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (у тому числі з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (останньою займаною штатною посадою) на час участі у зазначених операціях і заходах.

Відповідно до пункту 2 вказаного наказу, винагорода має виплачуватись за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників)).

Відповідно до пукнту 3 розділу II Порядку та умов виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 №49 винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього порядку, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Як вбачається з листа розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України від 12 березня 2015 року № 281/159, останнім не отримувались документи на виплату за участь позивача в АТО.

Так, позивачем додано до позовної заяви всі необхідні документи, що підтверджуються факт участі позивача у антитерористичній операції, а саме: припис на проведення санітарно-епідеміологічного обстеження, перевірки від 29 липня 2014 року № 081, список військовослужбовців ЗСУ, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпечення її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції, припис від 10 червня 2014 року № 394, витяг з наказу начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 10 червня 2014 року № 58 та посвідчення на відрядження.

Однак, позивачем не надано доказів звернення з відповідним рапортом до начальника військової частини НОМЕР_2 та/або начальника військово-медичного департаменту Міністерства оборони України про виплату ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, а відтак, судом встановлено відсутність порушеного права позивача, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання неправомірною та протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (в собі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України так як військова частина не має своєї фінансової служби) та Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачеві винагороди за участь у проведенні АТО у розмірі 12 000,00 грн. є недоведеною та такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 статті 6 зазначеного кодексу визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 11, частини 1 статті 71, частини 1 статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. З необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.

Суд наголошує, що право на судовий захист, гарантоване Конституцією України (статті 55), закріплене статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Позивач зазначає про протиправність дій відповідачів та допущення ними бездіяльності під час проходження позивача на військовій службі, однак не навів а ні в позові, а ні під час розгляду справи належних і достатніх доказів на підтвердження конкретних обставин допущеного відповідачами дійсного порушення його прав, свобод або інтересів, а саме відмов у не нахарування компенсаційних виплат під час перебування у відпустці, винагороди за участь в АТО, виплат за кваліфікаційну категорію позивача та за особливі умови праці.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України в особі розрахунково-касового відділу Міністерства оборони України щодо не виплати ОСОБА_1 компенсації витрат, понесених у відрядженні у межах України у сумі 1038,40 грн.

3. В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник