Справа № 804/16131/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 рокусправа № 804/16131/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Чепурнова Д.В., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальності «Лоррі» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2014 року у справі №804/16131/14 за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальності «Лоррі» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ :

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 02 жовтня 2014 року звернулося до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальності «Лоррі» (далі - ТОВ «Лоррі»), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 9380 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2,81 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач не забезпечив працевлаштування інвалідів у відповідній кількості та не сплатив вчасно адміністративно-господарські санкції за не здійснення працевлаштування інвалідів у розмірі 9380 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2,81 грн., в результаті чого утворилась заборгованість на загальну суму 9382,81 грн., яка станом на 02.10.2014 р. залишається не сплаченою.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2014 року позов задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 9380 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2,81 грн.

Постанова суду мотивована тим, що ТОВ «Лоррі» не виконано всі залежні від нього дії щодо працевлаштування інвалідів, оскільки позивачем до Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська звіт форми 3-ПН для працевлаштування осіб, яким встановлена група інвалідності за грудень 2013 року не подавався. При цьому позивачем було відмовлено в працевлаштуванні одному інваліду, що зазначено в листі Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська №3678 від 01.10.2014 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про невиконання позивачем покладеного на нього обов'язку по працевлаштуванню інвалідів. Вказує на те, що у грудні 2013 року ТОВ «Лоррі» не здійснювало господарську діяльність та немало в штаті працівників, а отже не мало обов'язку працевлаштовувати інвалідів.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач посилаючись на її необґрунтованість, просив у задоволені скарги відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що на ТОВ «Лоррі» покладається обов'язок щорічно подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів.

Відповідно до Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 року форма 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача становить 10 осіб, з них, яким встановлена інвалідність - 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях - 1 осіб, середньорічна заробітна плата штатного працівника - 18760 грн. (а.с.4)

ТОВ «Лоррі» були подані до Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська звіти форми 3-ПН для працевлаштування осіб, яким встановлена група інвалідності з січня по листопад 2013 року, а також звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форма №3-ПН (а.с.49-60).

Відповідно до листа Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська №3678 від 01.10.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи, у 2013 році на вакансію подану ТОВ «Лоррі» водій автотранспортних засобів, для працевлаштування осіб з групою інвалідності, був направлений ОСОБА_1 13.11.2013 року, результат за направленням - кандидатура не відповідає вимогам, в зв'язку з тим, що роботодавець укомплектував вакансію самостійно (а.с.78).

Стягнення з ТОВ «Лоррі» адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів у 2013 році є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не виконано вимоги щодо щомісячного подання до центру зайнятості звітів форми 3-ПН, а саме неподання звіту у грудні 2013 року та безпідставно відмовлено у працевлаштуванні гр. ОСОБА_1, що свідчить про порушення правил господарської діяльності.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про основні соціальні захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Частиною 3 ст.18 Закону України «Про основні соціальні захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 Закону України «Про основні соціальні захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Тобто, обов'язок суб'єкта господарювання полягає не лише у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці, а і у наданні інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів, що прямо передбачено ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Як вбачається з матеріалів справи однією із підстав для задоволення позову стали висновку суду щодо безпідставної відмови позивачем у працевлаштуванні гр. ОСОБА_1, що підтверджується інформацією з листа директора Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська направленого позивачу (а.с.78).

Проте вирішуючи спірні відносини між сторонами суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача щодо відсутності доказів в підтвердження обставин такої відмови та не усунув цю розбіжність безпідставно відмовивши у задоволенні клопотання відповідача щодо витребування додаткових доказів по справі, які б підтверджували або спростували спірні обставини.

Відповідно до частини 2 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Між тим, відповідно до листа директора Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська від 25 червня 2015 року адресованого представнику відповідача, гр. ОСОБА_1 було видано направлення, на підприємство ТОВ «Лоррі» для працевлаштування на посаду водія автотранспортних засобів, яке складається з двох частин. При цьому згідно з наказом Міністерства соціальної політики України № 270 від 16.05.2013 року «Про затвердження форм персональної картки та додатків до неї» ліва частина цього направлення залишається у роботодавця, а права частина повертається безробітному для повернення до центру зайнятості. Однак гр. ОСОБА_1 під час прийому в центрі зайнятості не повернув корінець направлення (а.с.185).

Отже, відсутність належних доказів, що повинні підтверджувати факт звернення гр. ОСОБА_1 до відповідача щодо працевлаштування, свідчать про відсутність обставини відмови відповідачем у його працевлаштуванні.

Крім того, ч.3 ст.18 Закону України «Про основні соціальні захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, вказаною нормою права визначено, що її дія поширюється на підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю.

Проте як свідчать матеріали справи відповідач з 01 грудня 2013 року не здійснює господарську діяльність, та з 01.12.2013 року у нього не працює жодного працівника, що підтверджується протоколом загальних зборів, наказом про виконання функцій директора засновником без нарахування заробітної плати та податковою звітністю відповідача (а.с.46,47, 85-87). Вказані обставини позивачем не спростовано.

Також, з 01.01.2013 року у зв'язку зі змінами ч.4 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» обов'язок щомісячного подання підприємствами центрам зайнятості адміністративних даних про наявність вільних робочих місць замінено на обов'язок подавати інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Отже, само по собі неподання відповідачем щомісячно у грудні 2013 року до центру зайнятості звіту форми 3-ПН не свідчить про порушення ним правил господарської діяльності, як зазначив суд першої інстанції.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що ТОВ «Лоррі» для працевлаштування осіб, яким встановлена група інвалідності з січня по листопад 2013 року були подані до Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська звіти про наявність вакансій, звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форма №3-ПН, а також подавався звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів форма № 10-ПІ (а.с.49-60).

Обов'язок відповідача щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що зазначені в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів для працевлаштування інвалідів та недопущення господарського правопорушення, так ним виконано покладений на нього обов'язок по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про це органи зайнятості, оскільки ним були подані до Лівобережного центру зайнятості м. Дніпропетровська звіти форми 3-ПН для працевлаштування осіб, яким встановлена група інвалідності з січня 2013 року по листопад 2013 року, при цьому відповідачем не було відмовлено у працевлаштуванні особі з групою інвалідності - ОСОБА_1, який був направлений центром зайнятості на підприємство 13.11.2013 року.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 198, пунктом 4 частини 1 статті 202, статтею 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальності «Лоррі» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2014 у справі №804/16131/14 - скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений 05 жовтня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: О.М. Панченко