Справа № 135/566/15-а
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 135/566/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.

24 вересня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Боровицького О. А. Сушка О.О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області та ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року даний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, у яких просили скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх скарги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Щодо доводів апеляційної скарги відповідача заперечував та просив суд залишити її без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 196 КАС України, колегія суддів визнала за можливе здійснювати апеляційний розгляд за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційних скарг наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції- без змін виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_2 звернувся до Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області із наступними заявами:

- 17.05.2013р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-а-98-2007, виданого 22.02.2011р. щодо стягнення з управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради недоплаченої суми щорічної грошової допомоги як інваліду війни за 2007 рік у сумі 2920,00 грн.;

- 17.05.2013р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-а-454-2010, виданого 26.11.2010р. щодо стягнення з управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради недоплаченої суми щорічної грошової допомоги як інваліду війни за 2010 рік у сумі 4748,00 грн.;

- 06.09.2013р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-199/201, виданого 28.02.2013р. щодо стягнення з управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради недоплаченої суми щорічної грошової допомоги як інваліду війни у сумі 3554,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою від 19.02.2015р. про виконання виконавчого листа Ладижинського міського суду Вінницької області у справі №2-а-4144/11, виданого 29.07.2014р. щодо зобов'язання управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2 щорічної грошової допомоги як інваліду війни за 2011 рік.

Управлінням державної казначейської служби України в м. Ладижині Вінницької області зазначена вище заява прийнята, розглянута та, керуючись п. 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, листом від 23.02.2015р. повернуто позивачу без виконання виконавчий лист №2-а-4144/11 від 29.07.2014р.

Рішення відповідачем мотивоване тим, що згідно приписів Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", обов'язок по виконання рішень зобов'язального характеру покладено на органи Державної виконавчої служби України.

На думку позивача, рішення відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства України, а відтак, є неправомірним, що стало підставою для звернення до суду із даним адміністративним позовом.

Крім того, судом встановлено, що 19.02.2015р. позивач звернувся до УДКС України у м. Ладижині з Інформаційним запитом в якому просив повідомити його про стан виконання виконавчих листів: №2-а-98-2007, виданого 22.02.2011р., №2-а-454-2010, виданого 26.11.2010р. та №2-199/2010, виданого 28.02.2013р.

Листом від 25.02.2015р. №02-36/315 "Про надання відповіді" УДКС України у м. Ладижині повідомлено позивача, що на виконання п. 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, наказу Державної казначейської служби України від 19.04.2013р. №63 "Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів" зазначені у запиті виконавчі листи направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області відповідними листами від 18.05.2013 №02-50/816, від 09.09.2013 №02-10/1507 "Про подання документів" для подальшої передачі їх Державній казначейській службі України на виконання.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що відповідачем його права порушені, у зв'язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із його часткової обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача в частині визнання протиправними дій Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що полягають у ненадані відповіді на інформаційний запит від 19.02.2015 року та зобов'язання відповідача надати інформацію, зазначену в ньому, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 звертаючись до Управління ДКС України у м. Ладижині зазначає, що 17.05.2013 року та 16.09.2013 року він подав для виконання виконавчі листи та всі необхідні документи. Посилаючись на положення п.4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яка гарантує перерахування коштів стягувачу у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей, позивач вказує, що пройшло понад 17 місяців, проте жодне судове рішення не виконано. Тому, позивач з проханням звертається повідомити його на підставі якого чинного законодавства України не виплачуються належні за постановами суду кошти, чи це відповідає Конституції України, та хто несе персональну відповідальність за невиплату.

Неотримання відповіді на запит стало підставою для звернення позивача до суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення закону Закону України "Про інформацію".

Згідно із статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначені Законом України "Про доступ до публічної інформації" (далі по тексту - Закон).

Визначення публічної інформації наведено у статті 1 вказаного Закону.

Так, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Постановою пленуму Вищого адміністративного суду України №11 від 30.09.2013року "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року N 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" зазначено, що за визначенням поняття "публічна інформація", можна виокремити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 25.02.2015 року Управління ДКС України у м. Ладижині №02-36/315 повідомляє позивача, що всі виконавчі та інші документи направлені до Державної казначейської служби України та станом на 25.02.2015 року будь-яка інформація щодо стану виконання відсутня. Як на підставу направлення документів ОСОБА_2 відповідач посилається на пункт 33 Порядку №845, а також підпункт 2 пункту 1 наказу Державної казначейської служби України від 19.04.2013 № 63 "Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника та по бюджетній програмі для виконання судових рішень та виконавчих документів".

Пунктом 6 Порядку №845 передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає саме органові Казначейства в установлений спосіб відповідні документи, а згідно п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Правовою підставою інформаційного запиту є Закон України "Про доступ до публічної інформації. Предметом інформаційного запиту є доступ до публічної інформації, якою володіє або повинен володіти її розпорядник. За змістом - це запит на інформацію (прохання). Метою публічної інформації є одержання попередньо створеної чи одержаної інформації.

За змістом статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається право кожної особи на звернення до органів Державної казначейської служби із запитом на отримання публічної інформації, яка навіть стосується цієї особи.

Натомість, предметом звернення за Законом України "Про звернення громадян" є заяви із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За змістом - це пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Мета звернення - одержання роз'яснення, що потребує вчинення додаткових дій.

Надаючи оцінку інформаційному зверненню та правовідносинам що виникли між сторонами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач звернувся із оригіналами виконавчих листів до Державної казначейської служби як до державного органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, запитувана ним інформація є публічною.

Слід зазначити, що виконавчі листи №2-а-98-2007 від 22.02.2011, №2-а-454-2010 від 26.11.2010, №2-199/10 від 28.09.2013 у відповідності до п. 33 Порядку виконання рішень про списання коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, направлені для виконання до Державної казначейської служби України. З викладеного слідує, що розпорядником інформації, запитуваної позивачем, є Державна казначейська служба України.

У відповідності до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким органом є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Тобто, Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. За аналізом положень Бюджетного кодексу України, Положення про Державну казначейську службі України, можна дійти висновку, що казначейство України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи, а відтак створюють єдину систему.

Згідно п.3 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що даний інформаційний запит в узгодженості до п.3 ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», мав бути направлений до Державної казначейської служби України. При цьому положення вказаної вище норми не надають право, а зобов'язують розпорядника інформації вчинити такі дії.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача в частині визнання протиправними дій Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що пов'язані з відмовою у прийнятті до виконання виконавчого листа №2-а-4144/2011 року, та зобов'язання прийняти його до виконання, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, листом від 23.02.2015 року №02-36/297 Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області виконавчий лист №2-а-4144/2011 року разом із долученими документами повернуто заявнику без виконання.

Мотивами повернення вказаних вище документів є те, що Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області не виконує рішення судів зобов'язального характеру.

Так, за змістом ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень - за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845).

Відповідно до пункту 2 Порядку №845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно статті 1 Закону України "Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень", цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").

Частиною 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Аналіз наведених норм Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Закону України "Про виконавче провадження" свідчить про те, що органами Державної казначейської служби судові рішення виконуються про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, юридична особа.

В підпункті 1 пункту 9 Порядку №845 визначено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачу у разі, коли виконавчий документ не підлягає виконанню органом Казначейства.

Таким чином, надаючи оцінку доводам апелянта щодо правомірності його звернення із оригіналом виконавчого листа до органу Державної казначейської служби, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що правомірним є повернення виконавчого листа та доданих документів без виконання у зв'язку з тим, що органи Державної казначейської служби виконують тільки постанови суду про стягнення коштів боржників.

Судом встановлено, що у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області щодо нарахування і виплати допомоги до 5-го травня за 2011 рік, міський суд для відновлення права позивача зобов'язав Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради нарахувати та виплатити щорічну грошову допомогу. Розрахунок суми належної ОСОБА_2 виплати за 2011 рік суд не здійснював, оскільки така сума визначена УПСЗН Ладижинської міської ради, що слідує із листа від 20.08.2014 року №4-Б (а.с.5).

Виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, здійснюється відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Зазначений виконавчий документ №2-а-4144/11, що виданий 29.07.2014 року Ладижинським міським судом Вінницької області, не може бути поданий до органу Державної казначейської служби України для виконання в порядку гарантії держави щодо виконання судових рішень у зв'язку з тим, що рішення прийнято про зобов'язання вчинити дії, а не про стягнення коштів. Таким чином, Ладижинський міський суд встановив спосіб захисту прав та інтересів позивача у судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Щодо доводів скарги про визнання протиправними дій Управління державної казначейської служби у м. Ладижині Вінницької області, що полягають у невиконанні виконавчих листів: №2-а-98-2007, виданого 22.02.2011р., №2-а-454-2010, виданого 26.11.2010р. та №2-199/2010, виданого 28.02.2013р., колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 24 Порядку №845 встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Відповідно до п. 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 33 Порядку №845 передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.

Судом встановлено, що відповідачем на підставі п. 33 Порядку №845, наказу Державної казначейської служби України від 19.04.2013р. №63 «Про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету з рахунків боржника за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» зазначені вище виконавчі документи направлено до Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області листами від 18.05.2013р. №02-50/816 «Про подання документів» та від 09.09.2013р. №02-10/1570 «Про подання документів».

В подальшому Головним управлінням Державної казначейської служби у Вінницькій області дані виконавчі листи із доданими до них документами направлено до Державної казначейської служби України для виконання. Зокрема, листом від 28.05.2013 №15-10/581-3490 направлено дублікат виконавчого листа, виданого Ладижинським міським судом Вінницької області №2-а-98-2007 від 22.02.2011, оригінал заяви ОСОБА_2 б/н від 17.03.2013, копія завірена судом постанови, довідка про банківські реквізити ОСОБА_2, оригінал висновку від 27.05.2013 №90, проект платіжного доручення;

листом від 28.052013 №15-10/584-3506 направлено оригінал виконавчого листа, виданого Ладижинським міським судом Вінницької області по справі №2-а-454-2010 від 26.11.2010, оригінал заяви ОСОБА_2 б/н від 17.03.2013, копія постанови суду, довідка про банківські реквізити ОСОБА_2, оригінал висновку від 27.05.2013 №89, проект платіжного доручення, проект реєстру бюджетних зобов'язань, проект реєстру бюджетних фінансових зобов'язань;

листом від 16.09.2013 №15-10/1303-6595 направлено виконавчого листа, виданого Ладижинським міським судом Вінницької оласті №2-199/10 від 28.09.2013, оригінал заяви ОСОБА_2 б/н від 06.09.2013, копія завірена Ладижинським міським судом постанови, копія завірена судом рішення Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2010, копія завірена судом ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.01.2013 по справі №К/9991/79252/11 на 3арк, копія завірена судом ухвали Ладижинського міського суду від 19.06.2013 року по справі №135/975/13-ц на 1 арк., довідка про банківські реквізити ОСОБА_2, оригінал висновку від 13.09.2013 №391, проект платіжного доручення; проект реєстру бюджетних зобов'язань, проект реєстру бюджетних фінансових зобов'язань.

Представником відповідача надано доказ направлення даних листів до Державної казначейської служби України, а саме реєстр №74 Вінницького ОВСЗ від 29.05.2013р., реєстр №75 Вінницького ОВСЗ від 30.05.2013р., реєстр №137 Вінницького ОВСЗ від 20.09.2013р. Відтак вказані виконавчі документи ОСОБА_2 скеровані для виконання до Державної казначейської служби України.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову у цій частині.

Щодо вимоги про моральну шкоду колегія суддів зазначає наступне.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята).

В пункті 3 постанови від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в редакції постанови від 25 травня 2001 року №5, Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом пункту 4 Пленуму ВСУ, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» умовою для притягнення до відповідальності за завдану шкоду є наявність протиправних дій або бездіяльності, наявність шкоди та безпосередній причинний зв'язок між дією або бездіяльністю і шкодою.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач вказує, що матеріальна шкода полягає в обезціненні національної валюти та не отриманні грошових доходів згідно рішень суду.

З огляду на обставини справи, враховуючи що моральна шкода заявлена позивачем в зв'язку з невиконанням рішення судів, що не пов'язано з інформаційним запитом, відтак судом не встановлено причинного зв'язку між бездіяльністю та мотивами стягнення моральної шкоди, а тому відмовляє в задоволені її стягнення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 липня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 05 жовтня 2015 року.

Головуючий Кузьмишин Віталій Миколайович

Судді Боровицький Олександр Андрійович

Сушко Олег Олександрович