Справа № 826/2133/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №826/2133/15 Головуючий у 1- й інстанції Келеберда В.І. Суддя - доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

30 липня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Верховного Суду України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Голова Верховного Суду України - Романюк Ярослав Михайлович, про визнання незаконними та скасування наказу про стягнення недорахованої суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Верхового Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голова Верховного Суду України Романюк Ярослав Михайлович, про визнання незаконним та скасування наказу від 07.08.2014 №612-к, стягнення недорахованої позивачу відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 47 524, 08 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015 року було відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду на 25.06.2015 року.

У подальшому розгляд справи відкладався на 16.07.2015 року та на 30.07.2015 року.

Так, у ході розгляду та вивчення даної справи, колегією суддів встановлено, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що Наказом Голови Верховного Суду України від 7 серпня 2014 року за № 612-к суддям Верховного Суду України встановлене обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. При цьому Голова ВСУ як на підставу свого наказу посилається на Закон України «Про внесення змін до Закону України « Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 року, яким місячний розмір суддівської винагороди обмежений 15 розмірами мінімальної зарплати.

Відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода установлюється лише цим законом і не може визначатися іншими нормативними актами.

Позивач наголошує, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 1-21/2005 дано тлумачення змісту ст. 126 Конституції та виданим на її підставі законам де зазначено, що їх треба розуміти як таке, «що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесені змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення».

Враховуючи наведене позивач вважає, що на виконання ч. 1 ст. 126 та вимог ч. 3, ст. 22 Конституції України, Голова Верховного Суду України не мав реалізовувати положення закону про обмеження розміру суддівської винагороди і видавати наказ про це, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» щодо розміру суддівської винагороди не змінювався, а тому наказ про обмеження досягнутого суддями рівня суддівської винагороди, суперечить закону і Конституції.

В свою чергу, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач зазначив, що 31 липня 2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-УІІ). Підставою для прийняття цього Закону слугувало те, що економіка України в 2014 році знаходилася у надзвичайно складному становищі, і задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету.

Цим Законом № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

В частині першій ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, було зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Отже, складові суддівської винагороди, визначені статтею 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», окремо скороченню не підлягають.

Водночас, визначене Законом № 1622-УІІ обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Тому, на думку відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 41, ст.. 129 абз. 6 п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік» Головою Верховного Суду України, цілком правомірно, було видано Наказ від 06.08.2014 року № 612-к «Про встановлення максимального місячного розміру суддівської винагороди». Підставою видання цього наказу було введення у дію Закону України від 31.07.2014 року № 1622-УІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Зі змісту викладеного слідує, що позивач, оскаржуючи наказ №612-к з підстав його невідповідності Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», фактично висловлює незгоду із пунктом 64 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», норми якого, на його думку, обмежують закріплені Основним Законом гарантії незалежності суддів.

Надаючи оцінку наведеним доводам як позивача так і відповідача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституція України є Основним Законом держави, тому що вона наділена особливою, найвищою юридичною силою, що знаходить свій вияв у низці наступних поло жень:

- конституція виступає базисом для поточного за конодавства. Всі закони та інші нормативні акти мають випливати з Конституції і не суперечити їй. «Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй» - ст. 8 Конституції України;

- контроль за додержанням Конституції здійснює особливий орган - Конституційний Суд Украї ни. Тільки до його компетенції належить вирі шення питань про відповідність законів та ряду інших правових актів нормам Конституції.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, зі змісту ст.. 126 Конституції України вбачається, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Як вже було зазначено вище, Рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 1-21/2005 дано тлумачення змісту ст. 126 Конституції та виданим на її підставі законам де зазначено, що їх треба розуміти як таке, «що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесені змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення».

Аналізуючи наведені правові норми, судова колегія приходить до висновку, що у зв'язку із прийняттям змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» створюються певні протиріччя.

Варто також зазначити, що питання гарантій незалежності суддів і судів уже були предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року N 6-рп/99 (v006p710-99) (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом їх забезпечення є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України (254к/96-ВР) обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

У взаємозв'язку з наведеним, судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до статті 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

У зв'язку з викладеним у судовому засіданні 30.07.2015 року судом було поставлено на обговорення питання щодо зупинення провадження у справі та звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Представники відповідача у судовому засіданні зазначили, що покладаються на розсуд суду при вирішенні питання про зупинення провадження у справі та звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України.

Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, заслухавши думку сторін, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів Позивача окремі вищезгадані положення Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод Позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Керуючись ч. 5 ст. 9, ст. ст. 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Звернутися до Верховного Суду України з зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності чи відповідають положення Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Кузьменко В. В.