Справа № 2-а-349/10
Суддя: Ваврушак Н. М.
Дата ухвалення: 2010-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Жовтневий районний суд м.Кривого Рогу
Справа № 2-а-349/10
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2010 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Ваврушак Н.М., при секретарі Плотнікової Т.Б., за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста ОСОБА_2 адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного Фонду України у Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щомісячної соціальної допомоги дитині війни та індексації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного Фонду України у Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання дій відповідача неправомірними, стягнення з відповідача недоплаченої щомісячної соціальної державної допомоги до пенсії за період з січня 2006 року по серпень 2009 року включно в сумі 4696,05 грн. та зобов`язання нараховувати щомісячну соціальну державну допомогу відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» надалі при нарахуванні пенсії, наполягає на стягненні індексації за несвоєчасну сплату грошових сум у розмірі 1117,40 грн. В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначив , що він, як особа, має статус «дитина війни», тому має право на отримання з 2006 року доплати до пенсії з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Відповідач, як орган, що призначає, нараховує та виплачує доплату до пенсії, не виконав своїх зобовязань. При зверненні до відповідача щодо виплати суми невиплаченої допомоги отримав відмову.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на ті самі підстави.

Відповідач в судове засідання не зявився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмові заперечення щодо вимог позову, де просив суд розглянути справу у його відсутності та у позові відмовити.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача субєкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, справа може бути вирішена на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд вважає можливим вирішити справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. До даного висновку суд прийшов з наступного.

Предметом судового розгляду є право позивача на підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» на 30% мінімальної пенсії за віком та захист цього права від протиправних дій відповідача щодо нарахування, призначення та виплати .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 народився 24 березня 1941 року та є особою, на яку поширюється дія абзацу 1 статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року та має статус «дитини війни».

Згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком, редакція цієї статті набрала чинності з 1 січня 2006 року.

Розглядаючи позовні вимоги за 2006 рік суд зазначає наступне.

Дію статті 6 вказаного закону зупинено на 2006 рік відповідно до п.17 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року.

Проте, Законом України від 22 березня 2006 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» було внесено зміни та виключено п.17 ст. 77 зазначеного закону. Ці зміни набули законної сили через 10 днів після публікування 22 березня, тобто 2 квітня 2006 року було відновлено дію ст. 6 в редакції від 1 січня 2006 року.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 110 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року (із змінами, внесеними 19 січня 2006 року) зазначене підвищення в 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений ОСОБА_4 Міністрів України та погоджений Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. ОСОБА_4 Міністрів України у 2006 році так і не визначив порядку виплати 30% надбавки до пенсії « дітям війни», що у свою чергу виключало можливість збільшення пенсії «дітям війни». Згідно довідки відповідача, підвищення пенсії позивачу у 2006 році як «дитині війни» не здійснювалось. Тому, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача, які стосуються вимог про нарахування та виплату надбавки до пенсії за 2006 рік задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на законі.

Розглядаючи позовні вимоги за 2007 рік суд зазначає наступне.

Дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» на 2007 рік було зупинено ст. 111 Закону України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет на 2007 рік» (з урахуванням положень п.12 ст. 71 цього Закону) та визначено, що у 2007 році підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у розмірі 50 % розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6- рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення п.12 ст. 71 Закону України « Про Державний бюджет на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Таким чином, дію ст. 6 цього Закону відновлено з 09 липня 2007 року.

Отже, відповідач повинен був зробити перерахунок пенсії позивачу починаючи з 09 липня 2007 року, підстави для перерахунку за період з 01 січня по 09 липня 2007 року відсутні. Позивачем не надано доказів, що він є інвалідом і йому повинні підвищувати пенсію відповідно до ст. 6 Закону у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Згідно з частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Суд вважає за необхідне прийняти у своїх висновках поняття «мінімальна пенсія за віком», про яке йдеться в ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки саме це правове визначення застосовується виключно в діях відповідача під час визначення пенсії громадянам та їх призначення.

Положення ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Так, згідно з частиною 1 статті 62 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на 2007 рік затверджений у наступних розмірах: з 1 січня 380 грн., з 1 квітня 406 грн., з 1 жовтня 411 грн.

Вказаним законом частиною 3 статтею 62 встановлено, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом 5 частини 1 цією статті, збільшений на 1 відсоток.

Крім того, згідно частини 2 статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) виплата пенсій проводиться за поточний місяць загальною сумою у встановлені строки, але не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія.

Таким чином, відповідач повинен був підвищити пенсію починаючи з 09 липня по 31 грудня 2007 року у наступних розмірах:

за липень - (( 406 грн. +1%) х 30%): 31 х 23 дня = 123,02:31х23=91,27 грн.;

за серпень - вересень (( 406 грн. + 1%) х30%) х 2 місяці = ( 410,06 х 30%) х 2 =123,02 х 2 = 246,04 грн.;

жовтень - грудень (( 411 грн. +1%) х 30%) х 3 місяці = 124,53 грн. х 3= 373,59 грн.

Всього за 2007 рік необхідно донарахувати 710,90 грн.

Заперечення відповідача стосовно того, що відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком як розрахункова величина застосовується лише до правовідносин, що регулюються цим законом, і до такої категорії громадян як «діти війни» не застосовується спростовується вищенаведеними висновками.

Суд також вважає необхідним зауважити, що реалізація особою права, яке повязане з отриманням бюджетних коштів, котра базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань судом не приймається до уваги.

Так, у справі «Качко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Суди не повинні приймати до уваги обставини, коли з набуттям чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше. І тому до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Суд вважає, що дії Управління Пенсійного Фонду України у Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по нарахуванню та виплаті підвищення пенсії є неправомірними з 09 липня по 31 грудня 2007 року включно, і стягненню підлягає сума недоплаченої надбавки саме за цей період.

Розглядаючи позовні вимоги за 2008 рік суд зазначає, що правові підстави для вирішення таких вимог є аналогічними 2007 року.

Підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» текст статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено у наступній редакції: дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів.

Відповідно до частини 4 статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищується на 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22 травня 2008 року визнано неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік від 28 грудня 2007 року щодо викладення положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в новій редакції. Таким чином, відновлено дію ст. 6 Закону України з 22 травня 2008 року.

Ст. 58 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на 2008 рік затверджений у наступному розмірі: з 1 січня - 470 грн., 1 квітня - 481 грн., з 1 липня 482 грн., з 1 жовтня 498 грн.

Таким чином, відповідач повинен був провести підвищення пенсії у збільшеному розмірі відповідно до вимог ст. 6 Закону починаючи з 22 травня по 31 грудня 2008 року включно у наступних розмірах: травень ( 481 грн. х 30%): 31 х 10= 144,300 :31 х 10 = 46,55 грн.; червень -481 грн. х 30% = 144,30 грн.; липень - вересень ( 482 грн. х 30 %) х 3 місяці =144,6 х 3= 433,80 грн.; жовтень - грудень ( 498 грн. х 30 %) х 3 місяці = 149,40 х 3= 448,20 грн.

Всього за 2008 рік потрібно було нарахувати та виплатити 1072,85 грн.

Підстави для підвищення пенсії за період з 01 січня по 22 травня 2008 року відсутні , оскільки позивачу пенсія виплачувалась у збільшеному розмірі у січні березні 2008 року на 47,00 грн., з квітня на 48,10 грн., що підтверджується довідкою відповідача, тому позовні вимоги за цей період не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що відповідач починаючи з 22 травня 2008 року неправомірно застосовує п.8 Постанови ОСОБА_4 Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року, якою встановлено, що «дітям війни» ( крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії виплачується підвищення у розмірах: з 22 травня 2008 року 48,10 грн., з 01 липня 2008 року 48,20 грн., бо ці положення протирічять Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та рішенню Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року.

Розглядаючи позовні вимоги за 2009 рік суд зазначає наступне.

Статтею 45 Закону України «Про державний бюджет на 2009 рік» встановлено, що у 2009 році прожитковий мінімум на одну особу та для тих, хто відноситься до основних соціальних та демографічних груп населення, встановлений у розмірах, що діяли у грудні 2008 року.

Суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги з січня по червень 2009 року, відповідач повинен був провести підвищення пенсії у збільшеному розмірі, у відповідності до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з січня по червень 2009 рік, а саме: 498,00 х 30% х 8 місяців (49,80х8) = 796,8 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не у спосіб передбачений чинним законодавством за певний період часу, Рішення Конституційного Суду України не виконував, що стало причиною звернення до суду позивача.

Суд не враховує посилання відповідача на відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії позивачу, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань, які встановлені ст. 46 Конституції України та ст. 6 Закону України « Про соціальний захист дітей війни».

Крім того, Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України» і здійснює свої повноваження на підставі п.15 зазначеного Положення через створені в установленому порядку територіальні управління. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» рішення щодо призначення, донарахування, перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Відповідно до ст.2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Надання «дітям війни» соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нічого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України № 2195-IV від 18.11.2004 р. - покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Відповідно до глави 4 Бюджетного кодексу України про бюджетний процес та встановленому у ст.35 Бюджетного кодексу України порядку розроблення бюджетних запитів, які враховуються при підготовці проекту Державного бюджету України - колегія суддів вважає, що правомірними вважалися б дії відповідача у разі прийняття ним участі у формуванні Бюджету України, як це передбачено діючими нормативно-правовими актами, тобто відповідні звернення до Головного Управління та Пенсійного Фонду України з пропозиціями щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності після надання Конституційним Судом України роз'яснень щодо неконституційності положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та на наступний бюджетний період. І такої можливості на погляд суду відповідач не був позбавлений.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищення та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача. Таких доказів відповідачем не надано.

Водночас, суд при вирішенні спору по даній справі вважає, що відповідач ухилився від виконання покладених на нього державою обов'язків щодо призначення, нарахування та виплати позивачці підвищення до пенсії у розмірі, визначеному ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», після прийняття Конституційним Судом України Рішення № 6-рп від 09.07.2007 р. та до кінця бюджетного року, чим відповідно були порушені права позивача.

Стосовно початку терміну дії положень Рішеннями Конституційного суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, та 22 травня 2008 року № 10- рп/2008 суд приймає до уваги абзац другий пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року, яким визначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд звертає увагу на те, що у Прикінцевих положеннях Закону України «Про соціальний захист дітей війни» ОСОБА_4 Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання ОСОБА_4 Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивачки стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки. Суд приходить до висновку, що відповідачем допущено не протиправні дії, а бездіяльність, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при набранні законної сили Рішеннями Конституційного Суду України та відновленні дії ст. 6 Закону мав самостійно вчинити дії на виконання вимог розглянутих законодавчих актів, зробити перерахунок та виплатити недоплачені суми пенсії з врахуванням відповідного підвищення.

На думку суду, право позивача у даному випадку має бути захищене шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу належні суми підвищення , з урахуванням часткових виплат.

Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача нараховувати щомісячну соціальну державну допомогу відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» надалі при нарахуванні пенсії, оскільки така позовна вимога заявлена на майбутнє, а в судовому порядку можуть бути захищені виключно порушені права, свободи або законні інтереси.

Також суд відмовляє у задоволенні позивної вимоги щодо нарахування та виплати індексації за несвоєчасну сплату державної допомоги, оскільки відсутня правова норма.

Вирішуючи клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду, суд виходить з того, що враховуючи похилий вік позивача, йому необхідно поновити строк звернення до суду за 2006 рік. Розглядаючи позовні вимоги про поновлення строку звернення у 2007, 2008, 2009 роках суд зазначає наступне.

Позивачем не пропущено строк звернення до суду виходячи з того, що згідно частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким с троком. Статтею 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» також передбачено правило, згідно якої суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію , виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Так, частиною 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня , коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З пояснень позивача було встановлено, що про порушене право він дізнався у січні 2009 року з засобів масової інформації, а саме що є Рішення Конституційного суду і з аналогічним позовом звернення до судів України. Дана обставина дає суду підстави вважати, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Тому пропущення річного строку звернення позивача до суду за захистом порушеного права соціального забезпечення не є провиною позивача. Відповідачем не виконувались покладені на нього державою обовязки з 09 липня до 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року до 31 серпня 2009 року, чим порушується право позивача на належне соціальне забезпечення у зазначені періоди.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони , інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними , втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.2 ст.150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: офіційне тлумачення Конституції України та законів України. З питань, передбачених цією статтею КСУ ухвалює рішення, які є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

При цьому, статтею 74 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що Конституційний Суд України може вказати на преюдиціальність свого рішення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії неконституційного акта.

Між тим, у п. 5 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 конкретно зазначено, що «рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними».

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» в разі, якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції , то вони втрачають чинність від дня прийняття КСУ рішення про їх неконституційність.

Так, на звернення позивача щодо перерахунку підвищення до пенсії відповідач листом №7780/07-27 від 09 вересня 2009 року повідомив про неможливість нарахування та виплати підвищення до пенсії позивачу на 30% мінімальної пенсії за віком, проте, відповідного рішення про перерахунок чи про відмову в перерахунку відповідачем прийнято не було. Таким чином, суд приходить до висновку про протиправну бездіяльність відповідача.

Згідно до статті 71 ч.1 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно, відповідач по справі не довів у судовому засіданні правомірність своїх дій щодо призначення та виплати допомоги за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 по 31 серпня 2009 року.

Відповідно до вимог статті 11 ч.2 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне конкретніше сформулювати резолютивну частину постанови з метою можливості її виконання у подальшому.

На підставі викладеного та керуючись Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007, №10/рп від 22 травня 2008 року, Законом України «Про соціальний захист дітей війни», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 21, 87 Бюджетного кодексу України ст.ст. 8-12, 69, 71, 94, 99, 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 процесуальний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, порушених бездіяльністю Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі Дніпропетровської області у період 2006 року.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_3 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня по 31 грудня 2008 року та з 01 січня по31 серпня 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком неправомірною.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_3 підвищення пенсії згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та за період з 22 травня по 31 грудня 2008 року та за період з 01 січня по 31 серпня 2009 року в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з урахуванням різниці , яка була виплачена у цей період.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу .

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Н.Ваврушак