Справа № 826/3366/15
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3366/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.М. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А
07 жовтня 2015 року м. Київ
колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Земляної Г.В.
суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.
за участю секретаря Скалецької І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И Л А :
Позивач, ОСОБА_2 , звернулося до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 31.01.2015 року № 21-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов`язання Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства та міжнародних договорів.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 року № 21-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 в частині вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання ОСОБА_3 статусу особи, яка потребує додаткового захисту. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятою постановою представник Державної міграційної службї України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова суду залишенню без змін, з наступних підстав.
Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно даних закордонного паспорта, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Казань, є громадянином Російської Федерації, розведений, освіта вища.
У п.4.1 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав наступне.
У 2010 році ОСОБА_3 виїхав з Російської Федерації через політичні переслідування, судові та адміністративні переслідування членів його родини і випадки затримання його міліцією.
Близько 16 місяців заявник перебував в Хорватії, де він звернувся за наданням статусу біженця, але, оскільки він намагався незаконно перетнути словенсько-хорватський кордон, заявнику було відмовлено в наданні статусу біженця в Хорватії.
Потім, позивач поїхав до Ізраїлю, де прожив 2 роки та звертався за наданням статусу біженця в 2011-2012 роках, проте йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не з`явився на інтерв`ю. Заявником апеляцію не було подано.
У 2012-2013 роках позивач повторно звернувся за наданням статусу біженця в Хорватії, але, за його словами, згодом написав заяву, в якій відмовився від процедури розгляду його справи.
18 липня 2013 року заявник звернувся за наданням статусу біженця в Румунії.
Причиною даного звернення став стан здоров`я позивача, оскільки на той момент потребував медичної допомоги. Згодом він відмовився від процедури набуття статусу через те, що, за його словами, збирався їхати добровольцем до Одеси, щоб допомогти захищати місто в разі вторгнення російських військ.
18 вересня 2013 року заявник звернувся за наданням статусу біженця в Румунії вдруге, але йому було відмовлено.
На момент подання заяви до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області заявник перебував легально на території України.
Особисто із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області заявник звернувся 09.10.2014 року.
Причиною звернення за захистом в Україні позивач вказав, що виступає проти диктаторського режиму правління в Російській Федерації, що підтверджується його діями, а саме: виступами на Майдані Незалежності в Києві у вересні 2014 році із власними музичними творами на підтримку України, а також він на добровільних засадах супроводжує логістичне забезпечення підрозділів сил самооборони Маріуполя, що унеможливлює його повернення в РФ, оскільки після повернення в Росію є факт загрози життю позивача.
При цьому, проаналізувавши подані позивачем матеріали, ДМС України на підставі висновку Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області прийняла рішення від 31.01.2015 року № 21-15, яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивач дізнався із повідомлення №1 від 16.02.2015 року, отримане 20.02.2015 року.
Підставою для відмови у визнанні позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Не погоджуючись з вказаним рішенням та вважаючи його таким, що прийнято без повного з`ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, прийшов до висновку про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути питання в частині вирішення заяви щодо наявності чи відсутності підстав для надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до статті 6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до частини 7 статті 7 та частини 2 статті 13 цього ж Закону, заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН «Про обов`язки та стандарти доказів біженців», факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач покинув територію Російської Федерації ще 26.04.2010 року і більше туди не повертався, та перед тим як потрапити до України, дійсно перебував в Ізраїлі, Хорватії, Румунії, де намагався отримати статус біженця в законному порядку, але з різних причин такого не отримав.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно винесено рішення в частині відмови в наданні позивачу саме статусу біженця, так як під ознаки біженця, які перелічені в Законі №3671-VI, позивач не підпадає. Дана обставина не заперечується сторонами по справі.
Проте, судом першої інстанції вірно встановлено, що на даний момент позивач має обґрунтовані побоювання повертатись до країни свого походження - Російської Федерації.
Так, судом першої інстанції встановлено, що потрапивши на територію України, після виступів на Майдані Незалежності у Києві із своїм авторським музикальним твором на підтримку України, позивач подав заяву щодо добровільного призову на військову службу під час мобілізації в Житомирській об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області, проте позивачу було відмовлено в задоволенні такої з підстав належності до російського громадянства.
Також, судом першої інстанції досліджено рапорт командира батальйону спеціального призначення (резервний батальйон) майора ОСОБА_4 командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_5 з проханням звернутись з клопотанням до Голови міграційної служби про продавження строку перебування ОСОБА_3 на території України, який надає необхідну волонтерську допомогу батальйону, а також звернення командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 . Голові Державної міграційної служби України,в якому останній клопоче щодо вирішення питання про продовження строку перебування в Україні громадянина РФ ОСОБА_3 , як фахівця високого класу в області логістичного забезпечення військ, проте такі документи подані після відмови Державною міграційною служби України в наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також до матеріалів справи судом долучено копію посвідчення про нагородження позивача відзнакою «За волонтерську допомогу БСП «Донбас» від 10.05.2015 року
У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в оскаржуваному висновку міграційної служби відсутні доводи, які б спростували можливість позивача стати жертвою переслідувань в разі його повернення до Російської Федерації через його політичні переконання, які суперечать позиції влади країни походження, перебування позивача у батальйоні спеціального призначення (резервному) військової частини НОМЕР_1 , та у зв`язку з військово-політичною ситуацією між Україною та Російською Федерацією, яка мала місце як на час розгляду заяви позивача, так і станом на час вирішення справи судом.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказує, що наведене суперечить ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необґрунтованість рішення ДМС України від 21.11.2014 року № 654-14 в частині вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для надання додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 .
Положеннями Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3» передбачено, що під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
П.4 ст. 1 Закону №3671-VI визначено, що додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Враховуючи зазначені обставини, керуючись ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд першої інстанції правомірно зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 в частині щодо надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, та перевірити наявність чи відсутність підстав для надання такого статусу з урахуванням встановлених судом обставин.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути питання в частині вирішення заяви щодо наявності чи відсутності підстав для надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на вищезазначене апеляційна інстанція приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив частково позов.
Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є необґрунтованими, носять формальний характер. Натомість оскаржувана Постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 07 жовтня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Межевич М.В.