Справа № 2а-780/11/1070
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2015 р. м. Київ К/800/10391/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
секретар Буденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання припинити публічну службу,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача. Просила зобов'язати Національну експертну комісію України з питань захисту суспільної моралі видати наказ про припинення нею 7 червня 2007 року проходження державної служби у зв'язку з досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби та внести до її трудової книжки відповідні записи про припинення проходження державної служби, а також видати довідку про заробітну плату (дохід).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі щодо неприйняття наказу про звільнення позивачки з посади головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі. Визнано ОСОБА_4 звільненою з 7 червня 2007 року з посади головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з досягненням граничного віку проходження державної служби, та зобов'язано відповідача внести до трудової книжки ОСОБА_4 відповідний запис щодо припинення державної служби, здійснити з нею розрахунок та видати довідку про роботу та середню заробітну плату відповідно до ст.ст. 47, 48, 49 КЗпП України. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивачки судовий збір в сумі 3 грн. 40 коп.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів касаційної скарги, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно протоколу засідання конкурсної комісії від 1 квітня 2005 року за результатами конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців центрального апарату Національної експертної комісії з питань захисту суспільної моралі ОСОБА_4 була визнана переможцнм конкурсу на заміщення вакантної посади головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення центрального апарату Національної експертної комісії з питань захисту суспільної моралі та рекомендована конкурсною комісією для призначення на вказану посаду.

У трудовій книжці ОСОБА_4 зроблено запис про призначення її на посаду головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення Національної експертної комісії з питань захисту суспільної моралі за конкурсом на підставі наказу №4 від 1 квітня 2005 року та про присвоєння ОСОБА_4 десятого рангу державного службовця.

ОСОБА_4 у травні 2007 року подала на ім'я голови Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі заяву про припинення державної служби у зв'язку з досягненням нею граничного віку проходження державної служби. Однак, відповідач на вказану заяву не відреагував, тому у листопаді 2007 року ОСОБА_4 повторно звернулася до Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі із заявою про припинення державної служби з тих самих підстав.

Листом від 26 листопада 2007 року № 989 відповідач відмовив ОСОБА_4 у прийнятті рішення про звільнення, обґрунтувавши відмову тим, що в Комісії відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт працевлаштування та роботи ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення, та запропонував позивачці надати відповідні підтверджуючі документи.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності факту перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з відповідачем, а тому вважав протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення за заявою позивачки про припинення державної служби у зв'язку з досягненням нею граничного віку перебування на державній службі та зобов'язав відповідача вчинити певні дії.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що у зв'язку з відсутністю оригіналів документів про прийняття позивачки на службу факт перебування її на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу фінансового забезпечення центрального апарату Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі недоведений, а тому відсутні підстави для задоволення позову щодо обов'язку відповідача вносити запис про її звільнення та решти позовних вимог.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону рішення суду апеляційної інстанції ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі.

Зазначаючи про відсутність оригіналів документів про прийняття позивачки на роботу, суд не врахував вимог ст.24 КЗпП України, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Проте всупереч вимог ст.159 КАС України суд апеляційної інстанції не з'ясував чи виконувала будь-які трудові функції позивачка з дозволу адміністрації відповідача, чи було сторонами досягнуто угоди щодо умов праці та умов оплати праці.

А зазначивши про відсутність оригіналів документів, суд не врахував, що за правилами ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вимог ст. 86 КАС України, за змістом якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, не надав оцінку довідці робочої групи у складі працівників Головдержслужби, Мінпраці, Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі від 14 липня 2006 року, складеній за результатами перевірки інформації, викладеної у колективному зверненні працівників Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі про те, що позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 2005 року до 14 липня 2006 року (моменту проведення перевірки), та не навів у рішенні мотивів, з яких підстав не взяв до уваги вказану довідку. Посилання суду апеляційної інстанції лише на окрему думку члена вказаної робочої групи не можна вважати всебічним, повним та об'єктивним дослідженням доказів.

Крім того, зазначивши про те, що записи в трудовій книжці позивачки про призначення її на вказану посаду наказом відповідача від 1 квітня 2005 року № 4-к та присвоєння рангу державного службовця не засвідчено належною печаткою Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів позивачки про те, що згідно п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці № 58 від 29 липня 1993 року, записи про прийняття на роботу печаткою не завіряються, а лише записи про звільнення та про нагороди і заохочення.

Разом з тим, не можна погодитись і з рішенням суду першої інстанції, який також в порушення вимог ст.159 КАС України неповно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення спору, зокрема, не з'ясував чи була зарахована до штатного розпису позивачка, чи було досягнуто сторонами угоди щодо умов праці та її оплати, чи виконувала позивачка фактично трудові функції, чому суд зобов'язав відповідача внести запис про звільнення позивачки з червня 2007 року, коли сама позивачка стверджувала, що протягом 2007 року та більшої частини 2006 року не працювала.

Згідно ч. 1 ст. 99 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду та розгляду справи судами) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 100 цього Кодексу передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивачки зводяться до оскарження дій та бездіяльності відповідача (ненадання відповіді на заяву, надання відповіді про відмову вчинити запис про звільнення, ненадання довідки про заробіток, з якими вона звернулася до відповідача у травні та листопаді 2007 року). З позовом до суду ОСОБА_4 звернулася лише у лютому 2011 року.

Проте суд першої інстанції цього не врахував та не визначив початок перебігу строку звернення до суду, причини пропуску вказаного строку, можливість його поновлення, хоч на ці обставини звертав увагу представник відповідача. Між тим, від з'ясування вказаних обставин залежить правильне вирішення спору. А висновок суду про те, що строк звернення до суду не пропущено та що такий підхід є нікчемним, не ґрунтується на вимогах ст. 99 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами як апеляційної, так і першої інстанцій допущено порушення вищенаведених норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, обидва судові рішення не можуть залишатися без змін та підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року та постанову Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк