Справа № 824/2329/14
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2015-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" вересня 2015 р. м. Київ К/800/57432/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів : Логвиненко А.О. (доповідач), Сорока М.О., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Чернівецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.10.2014р. у справі

за позовом Чернівецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до відповідача Державного підприємства «Путильське лісове господарство»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені , -

В С Т А Н О В И В :

2.07.2014р. до суду з позовом про стягнення з Державного підприємства «Путильське лісове господарство» (далі Підприємство) адміністративно-господарських санкцій за 2012 рік в сумі 36485,98грн. та пені за порушення термінів їх сплати в сумі 4903,72грн. та за 2013 рік в сумі 37873,97грн. та пені за порушення термінів їх сплати в сумі 829,43грн. звернулось Чернівецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі Фонд). Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що в порушення ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 та 2013 роках.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.07.2014р. позов задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.10.2014р. апеляційну скаргу Підприємства задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, Фонд звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

У своїх запереченнях відповідач зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

Відповідача зареєстровано у Фонді як роботодавця - юридичну особу, що використовує найману працю. Відповідно до звітів Підприємства про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 та 2013 роки, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 378 та 367 осіб відповідно, отже, згідно зі ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон №875-XII), для відповідача норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів складає 15 робочих місць. В той же час, станом на подання відповідачем звітів, на підприємстві працювало 14 інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону №875-XII встановлено, що підприємства, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Разом з тим, частиною 3 статті 18 вказаного Закону чітко визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Порядок подання звітності про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, а також форми цієї звітності затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19 грудня 2005 року №420 «Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814 (чинний до 12 липня 2013 року), відповідно до якого про наявність вакансій підприємство подає звіт за формою №3-ПН.

У графі 15 цього Звіту наводяться дані про можливість працевлаштування на вільне робоче місце (вакантну посаду) особи, що належить до окремої категорії громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у рахунок річної броні, установленої місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад за поданням центрів зайнятості, відповідно до статті 5 Закону України «Про зайнятість населення», із змінами та доповненнями, а також інвалідів, пенсіонерів, студентів та інших.

Згідно з п. 3.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316 у разі згоди роботодавця на укомплектування вакансій за сприяння територіальних органів (у графі 5 розділу I зазначено "Так") для кожного такого запису заповнюється розділ II, у якому відображаються порядковий номер відповідного запису у розділі I, а також характеристики таких вакансій, умови праці та вимоги до претендентів.

Відповідно до підпункту 3.1.3 пункту 3.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у пункті 3 вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України "Про зайнятість населення"), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Таким чином, чинним законодавством на роботодавця покладено обов'язок виділяти та створювати робочі місця для інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, а також щодо повідомлення підприємствами, установами та організаціями уповноважених органів про наявність вакансій (форма 3-ПН), за наслідками розгляду яких компетентні органи направляють на підприємство для працевлаштування інвалідів.

Згідно з матеріалами справи, відповідач протягом 2012-2013 років щомісяця подавав до Путильського районного центру зайнятості (далі Центр зайнятості) звіти форми 3-ПН «Про наявність вакансій», що підтверджується довідкою Центру зайнятості від 15.07.2014р. №20-02-01/415 та копіями вказаних звітів.

Проте, у звітах «про наявність вакансій» форми №3-ПН, які подавалися відповідачем до районного центру зайнятості протягом 2012 року та до 9.07.2013р., не було вказано про кількість робочих місць для працевлаштування саме інвалідів, тобто не зазначалось про потребу інвалідів на конкретну посаду (графа 15 «окрема категорія громадян у рахунок броні, а також інваліди, пенсіонери, студенти та інші»).

Крім цього, у звітах «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форми 3-ПН, що подавалися Підприємством до районного центру зайнятості після 8.07.2013р. і до кінця 2013 року, відповідачем не вказувалось про кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню.

Також у пункті 4 звіту не зазначались категорії таких громадян (крім звітів від 9.07.2013р., від 16.07.2013р., від 27.08.2013р., від 30.09.2013р., від 14.10.2013р. та від 26.11.2013р.).

Отже, в порушення наведених норм, звіти форми 3-ПН, які подавались Підприємством до Центру зайнятості протягом 2012-2013 років, були оформлені неналежним чином, без зазначення повної та достовірної інформації про вакантні місця саме для працевлаштування інвалідів.

У довідці Центру зайнятості від 26.06.2014р. №20-04-04/345 вказано про те, що протягом 2012-2013 років Підприємство не інформувало районний центр зайнятості про створення спеціальних робочих місць. Інших звернень зазначеного підприємства до центру зайнятості з питань працевлаштування інвалідів не було.

Відповідно до статті 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В своїй постанові від 28.01.2014р. у справі № 21-476а13 Верховний Суд України зазначив :

«Виконуючи вимоги пункту 1 частини першої статті 237 КАС щодо усунення неоднакового застосування норм матеріального права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону № 803-XII підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України на підставі аналізу наведених норм матеріального права дійшла висновку, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 9 липня та 19 листопада 2013 року (№№ 21-200а13, 21-397а13 відповідно).»

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Підприємством не було у повному обсязі виконано обов'язок щодо вжиття всіх передбачених Законом №875-XII заходів, спрямованих на забезпечення інвалідів робочими місцями, що виявилося у неналежному інформуванні центру зайнятості про утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Чернівецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити.

Скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.10.2014р., залишивши в силі постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.07.2014р.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому ст.ст. 235-244 КАС України.

Судді А.О. Логвиненко

М.О. Сорока

В.Ф. Мороз