Справа № 168/600/15-а
Суддя: Хаврона О. Й.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/168/23/15
Справа № 168/600/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015 Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Хаврони О.Й.,

за участі: секретаря Островерхої Т.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Стара Вижівка справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Старовижівському районі Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась із позовом, в якому зазначає, що з червня 2015 р. вона отримує пенсію за віком, на час призначення пенсії працювала в закладі комунальної форми власності, її страховий стаж становить понад 35 років, раніше пенсій не отримувала і тому має право на отримання грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення». Однак, відповідач відмовляє їй в виплаті вказаної грошової допомоги, посилаючись на те, що вона раніше отримувала пенсію по втраті годувальника, а саме: в період з 1972р. по 1976 р. її мати отримувала пенсію по втраті годувальника на чотирьох неповнолітніх дітей, серед яких була і позивач, а грошова допомога не виплачується особам, які раніше отримували будь-яку пенсію.

Вважає дії відповідача неправомірними, оскільки трудову діяльність вона розпочала в 1979 р., до її страхового стажу відповідач зарахував тільки роки роботи в сфері освіти, за які щомісячно сплачувались внески, і це надає їй право на отримання грошової допомоги. Діями пенсійного фонду звужено обсяг її прав, гарантованих Конституцією.

У судовому засіданні позивач підтримала позов, дала пояснення аналогічні наведеним та додала, що вона, будучи неповнолітньою (в 14 років), стала сиротою, оскільки помер її батько, а мати, залишившись із чотирма неповнолітніми дітьми, звернулась із завою про призначення пенсії по втраті годувальника, яка була призначена на всю сімю у складі чотирьох неповнолітніх дітей, у мінімальному на той час розмірі 50 крб.. Призначалась пенсія не довічно, а до досягнення неповнолітньою дитиною 16 років, вона особисто отримувала пенсію лише 2 роки до досягнення 16 років. Жодних документів про те, що особисто вона отримувала таку пенсію немає, окрім довідки про склад сімї, де її прізвище зазначено в заяві матері лише в складі переліку членів сімї, а відповідна пенсійна справа на її ім'я відсутня, пенсія призначена на всіх членів сімї. Вважає, що факт отримання пенсії по втраті годувальника, яку отримувала її мати, в час коли існувала інша держава СРСР, не є підставою для відмови їй в отриманні грошової допомоги, оскільки ця пенсія була призначена матері як соціальна допомога від держави в зв'язку із такими обставинами, в мінімальному розмірі, ця пенсія не впливає на її свідому трудову діяльність, будь-яких інших пенсій вона за час своєї трудової діяльності вона не отримувала. Вважає, що зважаючи на те, що вона добросовісно працювала в одному закладі понад 35 років, сумлінно виконувала обовязки, сплачувала внески, тому має право на отримання грошової допомоги. Крім того, пояснила, що

відмовляючи у виплаті грошової допомоги, відповідач фактично дискримінує її як особу з підстав того, що вона стала сиротою, хоча, незважаючи на те, що доля складалась саме так, що втратила обох батьків, вона не просила допомоги ні в кого і самостійно влаштовувала своє життя.

Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, пояснила, що відмовляючи позивачу, відповідач врахував вимоги п.7-1 Прикінцевих положень, де чітко вказано, що особа, яка раніше отримувала будь-яку пенсію, не має права на отримання грошової допомоги, при цьому, не має значення який вид пенсії отримувала особа. За вимогами пенсійного законодавства СРСР пенсія по втраті годувальника призначалась саме непрацездатним членам сімї, якою була позивач, і саме на дітей, незважаючи на те, що її отримувала мати. Для призначення пенсії за віком є один порядок, враховується трудовий стаж особи, період, за який сплачувались внески, а для призначення грошової допомоги, є інший порядок і додаткова умова якщо особа не отримувала раніше пенсію, і не має значення період трудової діяльності. Вважає, за таких обставин, дії відповідача правомірними, просить у позові відмовити.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Сторони визнають такі обставини, які не підлягають відповідно до ч.3 ст.72 КАС України доказуванню: позивач з 22.06.2015 р. перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Старовижівському районі як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, страховий стаж становить 35 років 7 місяців 17 днів, що визначає її право на виплату грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень.

Однак в виплаті допомоги відповідач 20.07.2015 р. відмовив, посилаючись на вимоги п.7-1 Прикінцевих положень і на те, що позивачка раніше вже отримувала пенсію, а саме: пенсію по втраті годувальника, яка отримувалась в період з 30.07.1972 р. по червень 1976 р. за заявою матері позивачки ОСОБА_3 на чотирьох неповнолітніх дітей після смерті чоловіка.

Відповідач взяв до уваги, що пенсія по втраті годувальника призначалась саме на непрацездатних дітей померлого годувальника, до яких належать неповнолітні діти (якою і була на той момент позивачка), тому факт отримання пенсії саме позивачкою доведений, що позбавляє її права на отримання грошової допомоги.

При цьому посилається на довідку Управління соціального захисту населення (а.с.26) та матеріали пенсійної справи сестри позивачки (а.с.29-31).

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за

2

рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (стаття 48 Конституції України).

В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд дійшов висновку, що діями відповідача конституційні права позивачки порушено.

Так, враховуючи вимоги п.7-1 Прикінцевих положень, грошова допомога виплачується особам, які раніше не отримували будь-яку пенсію.

Однак, відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи повинен керуватись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Зважаючи на вказані вище норми, суд приходить до висновку, положеннями п.7-1 Закону звужено обсяг прав позивачки.

Той факт, що позивачка, будучи неповнолітньою, отримувала пенсію по втраті годувальника, не повинен бути перешкодою для отримання нею грошової допомоги, оскільки така грошова допомога надається особі після досягнення пенсійного віку, за умови отримання права на пенсію за вислугу років та за наявності відповідного страхового стажу.

Пенсія за віком, за вислугою років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією із форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули своєю працею право на отримання пенсії.

Так, позивачка, маючи трудовий стаж понад 35 років, за час своєї трудової діяльності особисто за отриманням жодних видів пенсій не зверталась, права на отримання будь-яких видів пенсій не набувала, усвідомлених дій на реалізацію права на отримання пенсій під час трудової діяльності не вчиняла. Доказів отримання таких пенсій позивачкою суду не надано.

З наведених вище підстав не заслуговують на увагу заперечення представника відповідача про те, що пенсія по втраті годувальника призначалась саме неповнолітнім членам сімї, якою на той час була позивачка, тому слід вважати, що саме позивачка отримувала пенсію.

З урахуванням викладеного, позов слід задовольнити, визнавши дії відповідача протиправними.

Суд вважає за доцільне захистити порушене право позивачки шляхом зобовязання відповідача нарахувати і виплатити позивачці вказану грошову допомогу в розмірі, визначеному п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» при цьому суд не зазначає у судовому рішенні конкретного розміру грошової допомоги з огляду на те, що призначення і розрахунок пенсії за законом віднесено до компетенції відповідних відділень Пенсійного фонду України, суд не має права перебирати на себе функції даного державного органу щодо здійснення конкретних розрахунків.

3

Керуючись ст.ст.3, 22 Конституції України, п.7-1 Прикінцевих положень Закону України

«Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 2, 6, 7, 11, 17, 71, 158, 160-163, ч.2 ст. 186 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Старовижівському районі Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Старовижівському районі Волинської області щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Старовижівському районі Волинської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, передбачену п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано, у разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного адміністративного суду через Старовижівський районний суд Волинської області протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Текст постанови виготовлено в повному обсязі 09.10.2015 р.

Суддя ОСОБА_4

4