Справа № 817/1828/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2015-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1828/15

10 вересня 2015 р. 15 год. 38хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Жуковська Л.А. (головуючий), суддів Гломба Ю.О. Сало А.Б. , за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача 1: представник ОСОБА_2,

відповідача 2: представник ОСОБА_2,

третя особа: не з'явилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доМіністерства юстиції України Головного територіального управління юстиції у Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3
про визнання наказів незаконими та їх скасування, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, який мотивує тим, що наказом Міністерства юстиції України від 03.06.2015 р. № 1797/к її звільнено з посади начальника управління державної виконавчої служи Головного управління юстиції у Рівненській області відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ безпідставним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог закону, що на її думку призвело до порушення її законних прав та інтересів. Зазначає, що 11.03.2015 р. її було попереджено про скорочення посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області, що обґрунтовувалося зміною назви Головного управління юстиції на Головне територіальне управління юстиції, ліквідацією Державної виконавчої служби України, як центрального органу виконавчої влади, затвердженням нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Вважає, що посада начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області не скорочується, при цьому посилається на штатний розпис Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 06.02.2015 р., затверджений заступником Міністра юстиції України - керівником апарату ОСОБА_5 10.02.2015 р., відповідно до якого штатна чисельність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, після перейменування, також складає 86 осіб та до його складу також водить управління державної виконавчої служби, чисельністю 20 осіб, яке очолює заступник начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальник Управління державної виконавчої служби.

Пропозицію щодо її працевлаштування на посадах начальника відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції та старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції, яка міститься у попередженні від 11.03.2015 р., вважає незаконною, оскільки їй не були запропоновані усі наявні вакансії, які відповідають її кваліфікації та рівню професійної підготовки.

Зазначає, що Міністерство юстиції України не повідомило їй, у чому полягають зміни в організації виробництва і праці, або наявність інших обставин, встановлених п. 1 ст. ст. 40 КЗпП України. Вважає, що жодних змін ні у зв'язку із перейменуванням головного управління юстиції, ні у зв'язку із затвердженням штатного розпису, не відбулося. Звертає увагу суду, що заступник начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальник управління державної виконавчої служби має повноваження, які ідентичні посадовим повноваженням начальника управління державної виконавчої служби.

Позивач зазначає, що жодних заяв від 28.05.2015 р. про відмову від запропонованих у попередженні посад вона не писала, а лише подала Міністру юстиції України письмове пояснення про те, що на її вихованні перебуває неповнолітня дитина, яку вона виховує та утримує самотужки, а тому пропозиція працевлаштування, пов'язаного з необхідністю переїзду на постійне місце проживання в іншу місцевість без надання житла порушує її та її дитини законні права та інтереси.

Щодо листа головного територіального управління юстиції від 28.05.2015 р. № 07-4/1007, як однієї із підстав видання оскаржуваного наказу, зазначає, що начальник Головного територіального управління юстиції у Рівненській області не наділений повноваженнями скеровувати до Міністерства юстиції України подання на звільнення начальника управління ДВС, оскільки це суперечить п. 9 Положення про управління державної виконавчої служби головних управлінь юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.04.2012 р. № 549/5. Отже, на думку позивача, наказ про її звільнення виданий також із порушенням встановленої процедури.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримала вимоги, викладені у позовній заяві, та додатково пояснила суду, що у попередженні про звільнення від 11.03.2015 р. їй запропоновані посади, на які Міністр юстиції України не має повноважень прийняття на роботу. При цьому їй не запропоновані жодні інші вакантні посади, які на час попередження були вакантні у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області і на які Міністр юстиції України має право приймати працівників (зокрема, посада заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної виконавчої служби - начальник Управління державної виконавчої служби, посада заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної реєстрації - начальник Управління державної реєстрації). Просила суд визнати незаконними та скасувати накази Міністерства юстиції України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.06.2015 р. № 1797/к та Головного управління юстиції у Рівненській області «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.06.2015 р. № 365/04/к, поновити її на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді.

Міністерство юстиції України подало письмові заперечення проти адміністративного позову, у яких зазначає, що Кодекс законів про працю України передбачає, що зміни в організації виробництва і праці можуть являти собою як скорочення чисельності працівників, так і скорочення штату працівників. При цьому Міністерство юстиції України звертає увагу, що поняття «скорочення чисельності працівників» та «скорочення штату працівників» не є тотожними.

Зазначає, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області. Вказана посада наявна у штатному розписі управління, який діяв до впровадження нової штатної структури та нового штатного розпису. У новому штатному розписі відсутня посада, яку обіймала позивач, натомість введено посади першого заступника начальника; заступника начальника з питань державної виконавчої служби - начальника Управління ДВС; заступника начальника з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації. Отже, відповідач 1 стверджує, що мало місце скорочення штату працівників, яке являє собою скорочення посади, одну з яких обіймала позивач, та введення нових посад.

Звертає увагу суду, що як станом на день попередження позивача про наступне вивільнення (11.03.2015 р.), так і станом на день звільнення позивача (03.06.2015 р.) у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були наявними деякі вакантні посади, однак Міністерство юстиції України не могло запропонувати їх позивачу, оскільки не має повноважень здійснювати відповідні призначення.

Що стосується посад начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби, та посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації, то вказані посади теж не могли бути запропоновані позивачу, оскільки, як стверджує відповідач, вказані посади належать до розділу «Керівництво», є вищими за оплатою праці, обсягом повноважень та рангом. Зайняття таких посад може бути вирішено лише у порядку підвищення (просування) по службі.

У зв'язку з відсутністю вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу, Міністерство юстиції України скористалося своїм правом та запропонувало позивачці інші вакантні посади в інших установах - посаду начальника відділу ДВС Здолбунівського районного управління юстиції та старшого державного виконавця відділу ДВС Кузнецовського міського управління юстиції. Від вказаних посад позивач відмовилася.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області відбулося з дотриманням вимог КЗпП України. Зазначає, що у зв'язку з відсутністю у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області вакантних посад, на які Міністерство юстиції України мало б право здійснювати призначення, жодна не була запропонована позивачці. На запитання суду, чому Міністерство юстиції України у такому разі запропонувало позивачу для працевлаштування посади в інших установах - начальника відділу ДВС Здолбунівського районного управління юстиції та старшого державного виконавця відділу ДВС Кузнецовського міського управління юстиції, однак на які Міністерство юстиції України також немає повноважень здійснювати призначення, пояснив що ці посади в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області як такі, що можуть пропонуватися позивачу Міністерством, попередньо погодив. Вважає, що жодна з обставин, яка обумовлена ОСОБА_1 в адміністративному позові як підстава для його задоволення, не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не прибула. Подала до суду заяву, у якій просила здійснювати розгляд адміністративного позову без її участі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що Наказом Міністерства юстиції України від 01.08.2011 № 1651/к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області.

В подальшому наказом Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2243/к державну службу ОСОБА_1 - начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області було припинено та звільнено її із займаної посади за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 статті 30 «Про державну службу».

На виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 15.01.2015 по справі №817/3560/14 Міністерством юстиції України був виданий наказ від 24.02.2015 № 377/к, відповідно до якого позивача було поновлено на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області з 13.10.2014, а також скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13.10.2014 №2243/к «Про припинення державної служби ОСОБА_1

11.03.2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена із письмовим попередженням про наступне вивільнення від 24.02.2015 року, в якому зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 3001.2015 №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за №100/26545, наказу Міністерства юстиції від 02.02.2015 №139/5 «Про затвердження переліку головних територіальних управлінь юстиції», у зв'язку із впровадженням нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 06.02.2015 та скороченням посади начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області, керуючись статтею 49-2 КЗпП України, позивачу запропоновано зайняти посади начальника Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області або старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області.

Наказом Міністерства юстиції України від 03.06.2015 року № 1797/к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається із тексту цього наказу, підставою для його видачі зазначено попередження про вивільнення від 24 лютого 2015 року, заяву про відмову від запропонованих посад ОСОБА_1 та лист Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 28 травня 2015 року № 07-4/1007.

На виконання наказу Міністерства юстиції України від 03.06.2015 року № 1797/к Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області видало наказ від 03.06.2015 р. № 365/04/к «Про звільнення ОСОБА_1.», відповідно до якого оголошено зазначений наказ Міністерства юстиції України, позивач вважається такою, що звільнена з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області від 03 червня 2015 року; управлінню фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Рівненській області доручено провести з позивачем повний розрахунок, а також виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова № 9) судам роз'яснено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, за змістом п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України змінами в організації виробництва і праці є, зокрема ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання установи, скорочення чисельності працівників, скорочення штату працівників, з'ясування наявності яких є обов'язком суду під час розгляду справ про поновлення на роботі.

Вирішуючи питання наявності змін в організації виробництва і праці, судом встановлено, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17 вирішено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу та покладено на Міністерство юстиції України завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах.

На підставі даної постанови Міністерством юстиції України було видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України, за змістом якого:

головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі;

затверджено типову структуру територіальних управлінь;

затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів.

Відповідно до затверджених Змін до деяких нормативно-правових актів (п.4) були внесені зміни до Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497 (надалі - Положення), в т.ч. щодо завдань, функцій і повноважень.

Судом встановлено, що до 30.01.2015 року у Головному управлінні юстиції у Рівненській області діяв штатний розпис, затверджений заступником Міністра юстиції - керівником апарату ОСОБА_5 24.01.2015, з якого вбачається наявність у складі Головного управління юстиції структурного підрозділу - Управління державної виконавчої служби, з кількістю двох штатних посад, зокрема, посади начальника Управління державної виконавчої служби.

Разом з тим, після прийняття Міністерством юстиції України наказу від 30.01.2015 року №115/5 заступником Міністра юстиції - керівником апарату ОСОБА_5 10.02.2015 був затверджений новий Штатний розпис Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідно до якого відсутня штатна посада начальника Управління державної виконавчої служби.

Суд відхиляє доводи позивача з приводу того, що жодного скорочення чисельності працівників в управлінні юстиції не відбулося, оскільки на її думку обидва штатні розписи (затверджений 24.01.2015 та затверджений 10.02.2015) містять однакову кількість працівників - 86 штатних одиниць.

Суд звертає увагу, що поняття «скорочення чисельності працівників» та «скорочення штату працівників» не є тотожними. Чисельність працівників - це числовий склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом. Тому, скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. При скороченні чисельності майже завжди відбувається скорочення штату, оскільки зміна чисельності працівників відображається відповідним чином у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитись, а в окремих випадках навіть збільшитись, якщо, наприклад, одночасно із скороченням до штатного розпису вводяться нові посади.

Судом встановлено, що у даному випадку відбулося скорочення штату шляхом скорочення посади начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області, оскільки така посада відсутня у штатному розписі, затвердженому заступником Міністра юстиції - керівником апарату ОСОБА_5 10.02.2015 р.

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт скорочення посади начальника Управління державної виконавчої служби, яку обіймала позивач ОСОБА_1, встановлений постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року у справі № 817/916/15 за позовом начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та виконуючого обов'язки начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 72 КАС України Міністерство юстиції України звільнене від обв'язку доказування факту скорочення посади, яку обіймала позивач, оскільки ця обставина уже встановлена судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили.

Отже, в ході судового розгляду справи з'ясовано, що у відношенні позивача мали місце зміни в організації в організації виробництва і праці, що являють собою скорочення штату працівників, зокрема - штатної посади, яку обіймала позивач - начальника Управління державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, відображену у постанові від 01 квітня 2015 року по справі № 6-40цс15, за змістом якої «власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював».

Судом встановлено, що станом на день ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення (11.03.2015 р.) у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були наявними наступні вакантні посади:

- начальник Головного територіального управління юстиції;

- провідний спеціаліст відділу кадрової роботи та державної служби;

- головний спеціаліст з внутрішнього аудиту;

- головний спеціаліст відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби;

- заступник начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної виконавчої служби - начальник Управління державної виконавчої служби;

- державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби;

- головний спеціаліст з питань запобігання та виявлення корупції;

- начальник відділу примусового виконання рішень Управління ДВС;

- заступник начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної реєстрації - начальник Управління державної реєстрації.

Крім того, станом на день звільнення позивача (03.06.2015 р.) у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були наявними наступні вакантні посади:

- провідний спеціаліст відділу з питань банкрутства;

- провідний спеціаліст відділу кадрової роботи та державної служби;

- головний спеціаліст з внутрішнього аудиту;

- головний спеціаліст відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби;

- начальник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби;

- державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби;

- головний спеціаліст з питань запобігання та виявлення корупції.

Суд погоджується з доводами представника Міністерства юстиції України, що відповідач не був зобов'язаний пропонувати позивачу одночасно з попередженням про звільнення працевлаштування на посадах начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та на посадах заступників начальника, оскільки такі посади у порівняні з посадою, яку обіймала позивач, є більш високими за оплатою праці, обсягом повноважень та категорією, а тому їх зайняття могло бути вирішено лише у порядку підвищення (просування) по службі, що встановлено спеціальними правовими нормами Закону України «Про державну службу».

Натомість, Міністерство юстиції України одночасно з попередженням позивача про звільнення від 11.03.2015 року не запропонувало позивачу жодних інших посад, які були вакантними у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області у період з 11.03.2015 року по день звільнення - 03.06.2015 року. При цьому відповідач 1 запропонував позивачу працевлаштування в інших установах - на посадах начальника Відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області або старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, які не можна розглядати як «..іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації».

Доводи представника відповідачів щодо неможливості пропонування позивачу інших вакантних посад у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області з тих підстав, що Міністерство юстиції України не здійснює призначення на ці посади, колегія суддів відхиляє, скільки при звільненні за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України обов'язковою є згода працівника на переведення на іншу посаду і не встановлено залежність переведення на посаду від особи, яка видає наказ про зайняття цієї посади.

Аналізуючи наведені правові норми, нормативні акти, які регулюють спірні правовідносини, та враховуючи ту обставину, що відповідачем 1 не було в повному обсязі виконано покладений на нього частиною 3 статті 49-2 КЗпП України обов'язок і не запропоновано позивачу всі вакантні посади в Управлінні, то позовна вимога в частині визнання протиправним наказу про звільнення від 03.06.2015 року № 1797/к підлягає задоволенню, а позивач поновленню на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області.

Щодо доводів позивача про протиправність оскаржуваного наказу у зв'язку з тим, що вона не писала заяви про відмову від запропонованих посад, про що міститься посилання у наказі від 03.06.2015 року № 1797/к як на одну із підстав його прийняття, то такі спростовуються матеріалами справи. Судом досліджено лист позивача на адресу Міністра юстиції України від 28.05.2015 року, у якому вона зазначає, що «… я відмовляюся від запропонованого трудовлаштування як від такого, що порушує мої законні права та права моєї дитини». Суд звертає увагу, що позивач мала право відмовитися від працевлаштування, запропонованого їй в інші установи з порушенням ст. 49-2 КЗпП України, однак позивач заперечувала сам факт її письмової відмови від запропонованого працевлаштування. На думку суду та обставина, що Міністерство юстиції України кваліфікувало зазначений лист як заяву не змінює ні його суті, ні змістового наповнення.

Також, суд відхиляє доводи позивача щодо неправомірності оскаржуваного наказу з тих підстав, що подання про її звільнення на адресу Міністра юстиції України підписане начальником Головного територіального управління юстиції Рівненській області.

Відповідно до п. 9 Положення про управління державної виконавчої служби головних управлінь юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.04.2012 року № 549/5 (надалі - Положення) передбачено, що управління ДВС очолює начальник, який призначається з посади та звільняється з посади Міністром юстиції України за поданням Голови ДВС України, погодженим з начальником відповідного головного управління юстиції.

Разом з тим, суд встановив, що постановою Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17 вирішено ліквідувати Державну виконавчу службу України. Відповідно до п. 2 цієї постанови установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної виконавчої служби в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Останні зміни до Положення були внесені наказом Міністерства юстиції України від 25.04.2014 року № 694/5. В подальшому жодні зміни до Положення внесені не були, а тому станом на день звільнення ОСОБА_1 Положення не враховувало змін, які відбулися в організації діяльності Державної виконавчої служби України та Міністерства юстиції України. Відтак, зазначене Положення може бути застосоване виключно у частині, що не суперечить нормативно-правовим актам Міністерства юстиції України та Кабінету Міністрів України, які прийняті у часі пізніше.

Крім того, колегія суддів зазначає, що звільнення позивача можна було б розглядати як таке, що відбулося за поданням начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, якби останній виступав самостійним ініціатором звільнення ОСОБА_1 з посади за іншими підставами, встановленими КЗпП України.

Натомість начальник управління юстиції не був самостійним ініціатором звільнення позивача, оскільки звільнення позивача здійснене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням посади, а тому наявність чи відсутність факту внесення Міністру юстиції України подання не має правового значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, оцінивши у сукупності встановлені судом достовірні докази, суд прийшов до висновку, що оскільки відповідачем 1 не в повному обсязі виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та не запропоновано позивачу в повному обсязі вакантні посади для працевлаштування, то накази Міністерства юстиції України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.06.2015 р. № 1797/к та Головного управління юстиції у Рівненській області «Про звільнення ОСОБА_1.» від 03.06.2015 р. № 365/04/к є протиправними та підлягають скасуванню.

При цьому, суд зазначає, що вимога про поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби є такою, що не може бути задоволена судом, оскільки позивач була звільнена з посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області, про що свідчить оспорюваний наказ та запис у трудовій книжці позивача.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поняття «поновлювати» означає повертати втрачений стан, продовжувати перерваний процес, стосунки і т. ін. Отже, поновлення на роботі - це надання працівнику обумовленої трудовим договором роботи, саме тієї, з якої він був звільнений. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду України від 11.07.2012 року у справі № 6-65цс12.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік.

Таким чином, задоволенню також підлягає позовна вимога про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 03.06.2015 по 10.09.2015 у розмірі середньомісячного заробітку, обчисленого відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Як вбачається з довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №361 від 21.07.2015 заробітна плата позивача за квітень-травень 2015 року становить 4390,82 грн. Середньоденна заробітна плата з розрахунку 29 робочих днів за квітень-травень 2015 року становить 151, 40 грн. Період з моменту звільнення позивача з посади начальника управління державної виконавчої служи Головного управління юстиції у Рівненській області відповідно по день постановлення судового рішення, тобто з 03.06.2015 по 10.09.2015 становить 100 днів. Тим самим, розмір заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить в розмірі 15 140, 00 грн.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на звернення до суду на оскарження в суді рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституцією України ч.2 ст.19 закріплено принцип, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1797к від 03.06.2015.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №365/04/к від 03.06.2015.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15 140, 00 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4390, 82 грн. допустити до негайного виконання відповідно до п.3 ч.1 ст. 256 КАС України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Жуковська Л.А.

Судді Гломб Ю.О.

Сало А.Б.