Справа № 825/2195/15-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2195/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 вересня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної допомоги та індексації, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області про визнання дій відповідача щодо невиплати допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року у розмірі 21 941,28 грн., допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року у розмірі 21 941,28 грн., індексації допомоги на оздоровлення за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року на суму 11 449,28 грн., індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року на суму 11 449,28 грн., індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року на суму 11 449,28 грн. - неправомірними, та стягнення допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року у розмірі 21 941,28 грн., допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року у розмірі 21 941,28 грн., індексації допомоги на оздоровлення за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року на суму 11 449,28 грн., індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року на суму 11 449,28 грн., індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року на суму 11 449,28 грн. на загальну суму 78 230,40 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року позовна заява залишена без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, без фіксації судового процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала судді - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду справи до суду першої інстанції з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем пропущено встановлений ст. 99 КАС України строк звернення до суду. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та відповідної їх індексації не відносяться до складових заробітної плати, а тому на них не розповсюджується дія ч.2 ст.233 КЗпП України

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з підстав недоведеності в ньому обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідністю висновків, викладених в ухвалі місцевого суду, обставинам справи та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання (пункти 2, 3, 4 ст. 204 КАС України) та зазначає наступне.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно ч. 1 ст. 99 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом ч. 2 цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду відповідно до ст. 100 цього Кодексу є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

При цьому, частиною другою ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 26.02.2013 року Вищим адміністративним судом України поновлено позивача на посаді начальника Управління земельних ресурсів у Козелецькому районі Чернігівської області з 13.11.2007. Фактичне поновлення відбулося 21.02.2014 року (наказ № 60КТ/а.

При цьому 16.07.2014 наказом № 321-кт/а звільнено з посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.08.2014 року у справі № 825/2569/14 стягнуто на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року, що впливає на початок перебігу строку звернення до суду з позовом про стягнення допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань до складових заробітної плати, та відповідної їх індексації, як похідних позовних вимог.

В даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати та зобов'язати виплатити допомоги на оздоровлення, допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації допомоги на оздоровлення, індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань, індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період часу з 13.11.2007 року по 16.07.2014 року.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013року №8-рп/2013 роз'яснив, що положення ч.2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями статей і, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

При цьому, суд першої інстанції зазначає, що допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та відповідної їх індексації не входять до складу заробітної плати та посилається ст. 33 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранг, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Однак, колегія суддів не погоджується з зазначеними доводами з наступних підстав.

У частині першій статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон N 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону N 3723-XII передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що інші виплати входили до системи оплати праці державного службовця.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 21-430а11.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладену в постанові від 16 листопада 2013 року (справа №21-389а13), що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст.43 Конституції України права на працю, тому посилання на ст.233 КЗпП України як таку, що врегульовує строки звернення до суду, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що дія ч.2 ст.233 КЗпП України на вказані правовідносини не поширюється, оскільки вона регулює відносини з приводу неодержання частини заробітної плати, яка нарахована, але не виплачена.

Аналогічна правова позиція висловлена також Вищими адміністративним судом України в ухвалі від 07.04.2015 року у справі №К/9991/17835/12, де зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали місцевого суду з постановленням нової ухвали про направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи і вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Згідно зі ст.ст. 199 ч. 1 п. 3, 204 ч. 1 п. 4 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує її і направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з винесенням нової ухвали про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 8-11, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 02 вересня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Сорочко Є.О.