Справа № 815/467/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/467/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

судді Балан Я.В.

судді Стефанова С.О.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов"язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

20.01.2015 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 21.11.2014 року № 639-14, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2011 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 21.11.2014 року за № 639-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 22.12.2014 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за № 85 від 28.11.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач пояснив, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, тому був вимушений покинути країну походження у зв'язку з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань. Також позивач пояснив, що на батьківщині працював журналістом на радіостанції. У зв'язку з виконанням своїх професійних обов'язків у позивача декілька разів виникали сутички з терористичним угрупуванням "Талібан", в результаті чого, як стверджує позивач, він був вимушений покинути Афганістан через побоювання стати жертвою переслідувань.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю, просив його задовольнити з наведених вище підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим, та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Свої заперечення відповідач обґрунтував тим, що позивач при проходженні процедури в міграційному органі вказував неправдоподібні та суперечливі дані, у зв'язку з чим умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач не вбачає.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Мазарі-Шаріф провінції Балх, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - дарі, також володіє мовою пушту, узбецькою, туркменською та англійською, а також розуміє російську мову.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача № 2013OD0206, ОСОБА_1 вищу освіту, яку здобув в інституті "Сіно" та інституті радіо та телебачення в Афганістані. Після закінчення навчання і до моменту виїзду з Афганістану працював асистентом журналіста. За сімейним станом не одружений. Не військовозобов'язаний, військову службу не проходив. Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на батьківщині позивач не був.

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач назвав його переслідування угрупуванням "Талібан" з метою рекрутування.

В Афганістані у м. Мазарі-Шаріф у позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, мати - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, брат - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5, сестра - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 та сестра - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8.

Згідно матеріалів особової справи позивача № 2013ОD0205, ОСОБА_1 виїхав з м. Мазарі-Шаріф (Афганістан) на територію Таджикістану через контрольно-пропускний пункт Хайратон, подальший маршрут до України (країни, міста через які проїжджали, контрольно-пропускні пункти при перетині кордону тощо) позивач назвати не зміг. Зі слів позивача, потрапив до України нелегально, 02.02.2011 року його привезли на автомобілі до м. Одеси.

У січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС України в Херсонській області для вирішення питання про надання статусу біженця в Україні.

Згідно листа УДМС України в Херсонській області № 1/4-5476 від 08.05.2013 року, розгляд заяви ОСОБА_1 від 26.04.2013 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту припинено на підставі особистого листа позивача про припинення розгляду особової справи.

26.07.2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №135 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 серпня 2013 року наказом № 71 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7, особова справа № 2013ОD0206.

21.11.2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 639-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

22.12.2014 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 85 від 28 листопада 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України 6394-14 від 21 листопада 2014 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані ОСОБА_1, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обгрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Позивач зазначив, що був змушений залишити Афганістан через переслідування з боку представників ісламського руху "Талібан", які виникли в наслідок журналістської діяльності позивача.

Як зазначив позивач під час проведення співбесіди, він особисто разом з оператором виїздив до різних регіонів країни задля інтерв'ю, в тому числі і впливових осіб, таких як, начальник поліції, кандидат у президенти, тощо. При цьому, позивачем до міграційного органу було надано копію посвідчення, в якому зазначено посаду "асистент" (assistant).

В якості прикладу власної професійної діяльності, позивач розповів про вибух в супермаркеті м.Мазарі-Шаріф, який стався взимку 2010 року. Також повідомив, що був присутнім на місці події та брав інтерв'ю у начальника поліції.

Проте, при аналізі інформації по країні походження позивача, факт подібного вибуху в м.Мазарі-Шаріф у період з грудня 2009 року по лютий 2010 року не підтверджується (http://www.longwarjournal.org/tags/Afganistan/).

Також, позивач зазначає, що перший інцидент з представниками угрупування "Талібан", що був пов'язаний з професійною діяльністю, стався у 2010 році, коли він їхав разом з оператором висвітлювати страйк у м. Шебарган щодо видворення генерала Дустума до Туреччини, при цьому уточнити дату події позивач не зміг.

Суд вважає дані твердження неправдоподібними, оскільки, генерал Дустум був відправлений до Туреччини в 2008 році, а вже у 2009 року повернувся до Афганістану.

Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивача, що під час першого нападу Талібів їх машину обстріляли, а їх самих почали бити, після чого позивач з напарниками змогли вирватися та втекти. Позивач не зміг пояснити ані суду, ані працівникам міграційного органу під час співбесіди деталей даної події, а тому дане твердження щодо нападу талібів та втечі позивача викликає у суду обґрунтовані сумніви в його правдоподібності.

Як вказував позивач, другий інцидент з представниками терористичного угрупування "Талібан" стався під час подорожі разом з оператором до м.Кабул з метою отримання інтерв'ю у кандидатів, які програли на президентських виборах, проте позивач не зміг назвати суду дату президентських виборів в Афганістані.

Вказані позивачем обставини щодо президентських виборів в Афганістані не заслуговують на довіру через те, що у 2010 році в Афганістані проводились парламентські вибори, а не президентські, що є загальновідомою обставиною.

Також виглядають сумнівними й твердження позивача, що під час другого інциденту з представниками "Талібану" під час подорожі з м. Мазарі-Шаріф до м. Кабул, таліби повідомили позивача, що перше попередження він вже отримав і тому хотіли розстріляти позивача з напарником.

Так, суд робить висновок, що обидва рази позивача атакували начебто одні й ті самі особи, хоча шлях з м.Мазарі-Шаріф до м. Шебарган йде зовсім в інший бік, аніж до м. Кабул, що викликає у суду певні сумніви щодо переслідування позивача тими ж самими особами.

Крім того, як стверджує позивач, під час другого нападу він особисто був за кермом службового автомобіля і розповів, що посвідчення водія в Афганістані має вигляд книжечки зеленого кольору, проте згідно офіційної інформації Міністерства внутрішніх справ Афганістану, посвідчення водія має вигляд книжечки синього кольору (http://www.mos.gov.af/en/page/5747/5750). Таким чином, у суду виникають обґрунтовані сумніви не тільки щодо тієї обставини, що позивач особисто керував автомобілем під час другого нападу талібів, а й відповідно щодо самого факту повторного нападу на позивача.

Під час проведення протоколу співбесіди позивач пояснив, що обрав собі професію журналіста, хоча вона пов'язана з ризиком, оскільки хотів донести голос до свого народу та до влади та хоч якось допомогти своєму народові. Однак, всупереч цим твердженням позивач поїхав з Батьківщини.

За викладених вище обставин, суд не бере до уваги доводи позивача щодо побоювання стати жертвою терористичного угрупування "Талібан" на батьківщині, а тому ці доводи не можуть бути розглянутими в якості підстави для надання захисту в Україні.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не може назвати маршрут слідування із Афганістану, хоча має вищу освіту, розуміє декілька мов.

Позивач стверджує, що виїхав в Україну через підтримку біженців з боку ООН в нашій країні, таким чином він вважав себе біженцем та усвідомлював можливість звернення за захистом. Проте під час проведення анкетування 26.07.2013 року позивач зазначив, що домовився з посередником про відправку до «нормальної» країни для подальшого здобуття освіти та розвитку власної кар'єри.

Крім того, позивач сам зазначив що хотів виїхати до країни ЄС, зокрема, до Німеччини, але посередник просив 14000 доларів США за таку подорож, а за подорож до України позивач сплатив посередникові 7000 доларів США.

Дана обставина свідчить про те, що позивач потрапив в Україну з метою пошуків кращого життя та можливого подальшого виїзду до країн ЄС.

Під час анкетування позивач повідомив, що потрапив до України 02.02.2011 року, а саме до проминку " 7 кілометр" у м. Одесі, куди цільоспрямовано привезли позивача його посередники, з якими він завчасно домовився, проте звернувся до органів міграційної служби в м. Херсон, хоча в м. Одесі також функціонує територіальний орган ДМС України в Одеській області.

Як вже було встановлено судом, у 2013 році розгляд заяви ОСОБА_1 від 26.04.2013 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту припинено на підставі особистого листа позивача про припинення розгляду особової справи.

26.07.2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №135 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, суд вважає, що вказані обставини свідчать про зловживання процедурою звернення до органів міграційної служби України за міжнародним захистом.

Як вбачається з матеріалів справи, під час анкетування позивач зазначив, що працював журналістом на національному радіо "Dell Aram Radio Net", під час проведення протоколу співбесіди позивач повідомив, що працював на радіо "RTA - Radio Television Afghanistan", а в ході судового розгляду справи на підтвердження своєї журналістської діяльності надав суду Свідоцтво про досягнення "Радіо Ранкова Зірка, Спеціально для молодого покоління" та переклад цього свідоцтва.

Справжність наданого позивачем Свідоцтва викликає у суду обґрунтовані сумніви, оскільки в цьому свідоцтві є очевидними виправлення в місцях, де зазначено ім'я позивача. А у третьому рядку Свідоцтва після слова "Mr." прізвище отримувача Свідоцтва взагалі стерте, що також є очевидним.

Також, до суду позивачем було надано засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. копію національного паспорту з перекладом, з якого вбачається, що позивач отримав свій паспорт 13.09.2013 року в Посольстві Республіки Афганістан в Україні. Паспорт позивача дійсний до 12.09.2018 року.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в надані дозволу повернутись на свою територію. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Отримання національного паспорту позивачем свідчить про те, що позивач скористався захистом своєї країни.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не заслуговує на довіру щодо повідомленої ним інформації про переслідування з боку представників угрупування "Талібан" або інших державних чи недержавних агентів.

На даний час деякі міжнародні правозахисні організації розглядають наявну ситуацію в Афганістані з позиції "внутрішнього збройного конфлікту не міжнародного характеру" (http://www, refworld. org/docid/511 e1 ecc2. html), а саме: "В Афганістані триває збройний конфлікт неміжнародного характеру, в якому Афганським національним силам безпеки (AНСБ), які підтримуються міжнародними збройними силами, протистоїть ряд антиурядових формувань (АПФ), а саме, рух Талібан, мережа Хаккані і Хезб-і-Ісламі Гульбудин Хекматіяр."

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Останнє місце проживання позивача на батьківщині перед виїздом в Україну - м. Кабул.

Важливим є той факт, що правоохоронні органи Афганістану проводять регулярні операції з виявлення та знищення представників терористичного угруповання "Талібан", в тому числі на території попереднього місця проживання позивача - провінції Балх. За підсумками недавніх операцій Управління національної безпеки Афганістану в різних частинах країни були здобуті кілька груп бойовиків, причетних до підготовки ряду атак.". "За минулу добу афганські правоохоронні органи провели в країні серію зачисток, за підсумками яких, згідно зі звітами, були вбиті не менше 38 бойовиків "Талібану" і заарештовано ще 15. Як повідомили пресі офіційні представники Міністерства внутрішніх справ ІРА, вищезазначені операції проходили на території провинций Нангархар, Капіса, Лагман, Балх. Забуль і Гельманд.".

За наявними матеріалами справи та аналізу інформації по країні походження, суд дійшов висновку, що позивач не переслідувався в країні громадянського походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Тому підстав для надання позивачу статусу біженця суд не вбачає.

Стосовно додаткової форми захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на встановлені судом факти, неправдоподібність наданої позивачем інформації про його переслідування та неможливість повернення до країни громадянської належності, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача ОСОБА_1 в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав позивача. Тому підстав для надання позивачу додаткового захисту суд не вбачає.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення від 21.11.2014 року № 639-14, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 21.11.2014 року № 639-14 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлено 05.10.2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Я.В. Балан

Суддя С.О. Стефанов

у позові відмовлено.

05 жовтня 2015 року.