Справа № 826/19447/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2015-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 жовтня 2015 року № 826/19447/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві
про визнання протиправними та скасування постанов, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов про арешт майна та заборони його відчуження в рамках виконавчих проваджень № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799, зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно виніс в рамках виконавчих проваджень № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799 постанови про арешт майна та заборони його відчуження.

В судовому засіданні 17.09.2015 позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, своєї позиції щодо позовних вимог суду не повідомив.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві перебували наступні виконавчі провадження:

- № 30131992 щодо виконання постанови ВДАІ Деснянського району від 14.09.2011 № 146567 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 425 грн.;

- № 34915568 щодо виконання постанови ВДАІ від 14.09.2011 № 146567 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 425 грн.;

- № 38002562 щодо виконання постанови ВДАІ від 14.09.2012 № ВВ1 146567 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 850 грн.;

- № 27811799 щодо виконання постанови ВДАІ Оболонського району м. Києва від 15.05.2011 № 055368 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 255 грн.

Як вбачається із наданої позивачем інформації по виконавчих провадженнях № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799, Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві для забезпечення виконання виконавчих документів було обмежено право розпорядження майном боржника, шляхом винесення постанов про арешт майна та заборони його відчуження від 17.06.2013 № 38002562, від 26.11.2012 № 34915568, від 23.04.2012 № 30131992, від 29.11.2011 № 27811799.

Крім того, відповідно до інформації по виконавчих провадженнях № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799, відповідачем були винесені постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, а саме: від 17.06.2013 № 38002562 (п. 2 ч. 1 ст. 47), від 24.12.2012 № 34915568 (п. 2 ч. 1 ст. 47), від 23.04.2012 № 30131992 (ч. 2 ст. 48), від 29.11.2011 № 27811799 (ч. 2 ст. 48).

В той же час, як вбачається із позовної заяви, позивачем в середині серпня 2015 року було встановлено, що накладені відповідачем обтяження (арешт майна та заборона його відчуження) на майно ОСОБА_1 в рамках виконавчих проваджень № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799, дійсні на даний час.

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами визнати протиправними та скасувати постанови, винесені Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про арешт майна та заборони його відчуження в рамках виконавчих проваджень № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799 та зобов'язати відповідача вчинити усі передбачені законодавством дії для звільнення з-під арешту майна позивача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

В частинах першій та другій статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, а також накладає арешт на майно боржника.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Отже, на момент винесення спірних постанов, нормами Закону України «Про виконавче провадження» державному виконавцю було надано право накладати арешт на майно боржника з метою примусового виконання виконавчого документу.

На підставі вищевикладених норм, суд дійшов висновку, що Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві мав право накладати арешт на майно ОСОБА_1 (боржник) та забороняти його відчуження в рамках виконавчих проваджень № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799, а відтак, відсутні підстави для скасування постанов про арешт майна та заборони його відчуження в рамках виконавчих проваджень № 30131992, № 34915568, № 38002562, № 27811799.

Згідно із частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред'явив виконавчий документ до виконання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

В статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач не звертався до відповідача із заявою про припинення обтяжень, накладених відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві на майно ОСОБА_1.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З аналізу вищенаведених статей, можна дійти висновку, що обов'язковою умовою для відновлення порушеного права позивача має існувати факт його порушення з боку органів державної влади.

Проте, як було встановлено судом, позивач не звертався до відповідача із заявою про припинення обтяжень, а одразу звернувся до адміністративного суду з проханням суд зобов'язати відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, враховуючи, що позивач не звертався до відповідача із заявою про припинення обтяжень, накладених відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, та враховуючи, що відповідач не відмовляв позивачу у розгляді його заяви, суд дійшов висновку про безпідставність позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, оскільки відсутній факт порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача, що унеможливлює суд зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов