Справа № 805/2479/15-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Олішевська В.В.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року справа №805/2479/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сіваченка І.В.,

суддів Шишова О.О., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі № 805/2479/15-а за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання недійсною податкової консультації від 25.05.2015 року № 9398/10/19-05-17-02 та зобов'язання надати нову податкову консультацію з питань порушених у запиті від 09.04.2015 року № 4 з урахуванням висновків суду,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Фізична особа - підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - Інспекція) про визнання недійсною податкової консультації відповідача від 25.05.2015 року №9398/10/19-05-17-02 та зобов'язання надати позивачу нову податкову консультацію з питань, порушених у запиті від 09.04.2015 року №4, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09.04.2015 р. вона звернулася до відповідача із запитом № 4 про надання податкової консультації із застосування податкового законодавства щодо розповсюдження норми статті 11 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України від 02.09.2014 № 1669-VІІ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі - Закон № 1669-VІІ) стосовно звільнення позивача як платника податків від сплати єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ), сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном. З наданою консультацією Інспекції від 25.05.2015 р. № 9398/10/19-05-17-02 на запит № 4 від 09.04.2015 р., щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача від сплати ЄСВ, плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном позивач не погоджується та вважає її не обґрунтованою.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі № 805/2479/15-а позов задоволено, внаслідок чого визнано недійсною податкову консультацію від 25.05.2015 року №9398/10/19-05-17-02 та зобов'язано відповідача надати в межах компетенції нову податкову консультацію з урахуванням висновку суду на запит від 09.04.2015 року №4.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги наведено, що дію Розпорядження КМ України від 30.10.2014 року № 1053 зупинено Розпорядженням КМ України № 1079 від 05.11.2014 року. Станом на поточну дату не розроблений порядок застосування норм Закону № 1669-VІІ. Враховуючи це, станом на 18.05.2015р. у Інспекції відсутні правові підстави для надання підтвердження права звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених ч.2 ст.6 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», застосування штрафних та фінансових санкцій, передбачених Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VІ), визнання безнадійною та списання недоїмки з єдиного внеску, визначених частиною другою ст.6 Закону № 2464-VІ.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому згідно пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа - підприємець 29.06.2001 р. за № 0005315, що підтверджується випискою з ЄДРЮФОП серія АА № 278025.

09.04.2015 р. ОСОБА_2 звернулася до Інспекції із запитом № 4 про надання роз'яснень, чи розповсюджуються на неї, як на фізичну особу - підприємця, що зареєстрована в м. Маріуполь, наступні норми статті 11 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 1669-VІІ, а саме:

Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

А також наступні норми статей 6 та 7:

"Стаття 6. Звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності

Під час проведення антитерористичної операції звільнити суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Стаття 7. Скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном

Скасувати на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції."

25.05.2015 р. податковим органом за результатами розгляду вищезазначеного запиту надано відповідь № 9398/10/19-05-17/02 відповідно до якої зазначено, що 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1669-VІІ.

Цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону № 1669-VІІ територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до п.п. 1.1 п. 1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням КМ України від 30.10.2014 р. № 1053-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" м. Маріуполь віднесено до зазначеного переліку. Але, дію Розпорядження КМ України від 30.10.2014 р. № 1053 зупинено Розпорядженням КМ України № 1079 від 05.11.2014 р.

Станом на поточну дату не розроблений порядок застосування норм Закону № 1669-VІІ.

Враховуючи зазначене, станом на 18.05.2015 р. у Інспекції відсутні правові підстави для надання підтвердження права звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VІ, застосування штрафних та фінансових санкцій, передбачених цим Законом, визнання безнадійною та списання недоїмки з єдиного внеску, визначених частиною другою статті шостої Закону № 2464-VІ.

Позивач, не погоджуючись з наданою консультацією, вважаючи її такою, що не відповідає вимогам Податкового кодексу (далі - ПК) України, звернувся до суду про визнання її недійсною та просив зобов'язати відповідача надати нову консультацію з питань, порушених у запиті з урахуванням висновків суду.

Вирішуючи спір у даній адміністративній справі, суд виходить з наступного.

Визначення, порядок надання та застосування податкової консультації встановлено ПК України.

У відповідності до підпункту 19-1.1.28 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України, органи державної податкової служби виконують функцію надання податкових консультацій відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно п. п. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкова консультація це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до ст. 52 ПК України, податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового законодавства надаються безоплатно контролюючими органами за зверненням платників податків, мають індивідуальний характер і можуть використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Контролюючі органи мають право надавати консультацію виключно з тих питань, що належать до їх повноважень. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику проводить періодичне узагальнення податкових консультацій, які стосуються значної кількості платників податків або значної суми податкових зобов'язань, та затверджує наказом узагальнюючої податкової консультації, які підлягають оприлюдненню, у тому числі за допомогою Інтернет-ресурсів.

Пунктом 53.3 ст. 53 ПК України визначено, що платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Вищенаведеними нормами визначено статус індивідуальної податкової консультації органу державної податкової служби, а саме встановлено, що це є правовий акт індивідуальної дії. Крім того, вказано на підстави її оскарження - у разі невідповідності, на думку платника податків, нормам або змісту відповідного податку (збору).

Зі змісту вказаних положень випливає, що предметом судового контролю також є перевірка відповідності податкової консультації нормам або змісту відповідного податку (збору).

Отже, податкова консультація, як спосіб роз'яснення практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючий орган, надається останнім з метою допомоги конкретному платнику податків в процесі реалізації ним податкового законодавства при здійсненні господарської діяльності.

Метою податкової консультації є роз'яснення платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування, з метою забезпечення однакового застосування норм в усіх випадках, на які вона розрахована.

Податкова консультація є допомогою контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону. Саме тому, податкова консультація має містити інформацію у вигляді певних рекомендацій, роз'яснень і тлумачень змісту закону, термінології тощо.

Проаналізувавши зміст податкової консультації № 9398/10/19-05-17-02 від 25.05.2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що податковим органом в оскаржуваній податковій консультації висловлено своє бачення з приводу відсутності правових підстав для надання позивачу підтвердженого права звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VІ виключно в зв'язку з не розробленням порядку застосування норм Закону № 1669-VІІ.

Задовольняючи позов, місцевий суд зазначив наступне.

Законом № 1669-VІІ визначені тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Статтею 6 Закону № 1669-VІІ передбачено, що під час проведення антитерористичної операції звільняються суб'єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Статтею 7 вищезазначеного закону передбачено скасування на період проведення антитерористичної операції орендної плати за користування державним та комунальним майном суб'єктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Крім того п.п б) п. 8 ч. 4 ст. 11 Закону України № 1669-VІІ внесено зміни до Закону № 2464-VІ, а саме: розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 9'3 такого змісту: "Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

Суд першої інстанції зазначив, що статтею 1 Закону № 1669-VІІ визначено терміни, а саме: період проведення антитерирористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про не відкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669-VІІ Кабінетом Міністрів України затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення розпорядженням № 1053-р від 30.10.2014 р.

Дію розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 р. "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" призупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р.

Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Аналогічна норма продубльована в положеннях ст. 1 Закону України від 27.02.2014 № 794-VІІ "Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VІІ).

Частиною 1 статті 4 Закону № 794-VІІ передбачено, що КМ України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Положеннями ст. 117 Конституції України передбачено, що КМ України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-Міністр України.

Частинами 1 та 3 статті 49 Закону № 794-VІІ передбачено, що КМ України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти КМ України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень КМ України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За висновком місцевого суду, Кабінет Міністрів України має право приймати акти, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Натомість, положеннями Закону № 794-VІІ не передбачено право Кабінету Міністрів України зупиняти дію власних розпоряджень.

Більше того, суд першої інстанції зазначив, що Кабінет Міністрів України не може зупиняти свої попередні рішення, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між суб'єктом владних повноважень і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Аналогічна за змістом правова конструкція висвітлена в абз. 2 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №1-зм від 13.05.1997 р. (у справі щодо несумісності депутатського мандата) та мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 р. у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) щодо інших суб'єктів.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Так, по-перше, в діючому законодавстві відсутня заборона Кабінету Міністрів України на зупинення своїх рішень, а наявність такого права підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, який в своєму рішенні в справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду).

По-друге, рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 р. стосується правових актів індивідуальної дії, в той час як і розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 р., і розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р за своєю суттю відносяться до нормативно-правових актів, оскільки поширюється на необмежене коло осіб.

Оскільки згідно статті 1 Закону № 1669-VІІ територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а діючого нормативно-правового акту, який би визначав такий перелік, на теперішній час немає, підстав для розповсюдження положень Закону № 1669-VІІ на позивачку також зараз немає.

Відтак, підстав для задоволення позовних вимог не існує.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення, відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області - задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі № 805/2479/15-а - скасувати.

В задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання недійсною податкової консультації від 25.05.2015 року №9398/10/19-05-17-02 та зобов'язання надати нову податкову консультацію з питань порушених у запиті від 09.04.2015 року №4 з урахуванням висновків суду - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

О.О.Чебанов