Справа № 2а-2544/10/2170
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" вересня 2015 р. м. Київ К/800/6161/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Мороза В.Ф.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою Державної фінансової інспекції в Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року у справі за позовом Державного підприємства «Херсонський завод суднового обладнання та суднової арматури» до Контрольно-ревізійного управління в Херсонській області про визнання нечинними пунктів вимоги -

в с т а н о в и л а:

Державне підприємство «Херсонський завод суднового обладнання та суднової арматури» звернулось до суду з позовом до Контрольно-ревізійного управління в Херсонській області про визнання нечинними пунктів 2, 3, 5 вимоги відповідача від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936 «Про усунення порушень».

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваних пунктів рішення відповідача як таких, що винесені за відсутності порушень з боку позивача при виплаті заробітної плати власним працівникам та при веденні на підприємстві обліку товарно-матеріальних цінностей.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року, позов задоволено частково:

визнано нечинним пункт 2 вимоги Контрольно-ревізійного управління в Херсонській області від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936 «Про усунення порушень» щодо донарахування та виплати працівникам державного підприємства «Судмаш» заробітної плати, недоотриманої із-за занижених розмірів посадових окладів та тарифних ставок на суму 859531,63 грн.;

визнано нечинним пункт 3 вимоги Контрольно-ревізійного управління в Херсонській області від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936 «Про усунення порушень» в частині щодо стягнення з винних осіб недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 11446,91 грн.;

визнано нечинним пункт 5 вимоги Контрольно-ревізійного управління в Херсонській області від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936 «Про усунення порушень» щодо перерахування до Державного бюджету розмір збитків від недостачі на суму 11446,91 грн.;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Державна фінансова інспекція в Херсонської області із посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з грудня 2009 року по березень 2010 року відповідачем проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Херсонський завод суднового обладнання та суднової арматури» за період 01.04.2007 по 01.12.2009, за результатами якої складено акт ревізії від 25.03.2010 № 06-18/04.

Ревізією встановлено, що протягом 2007-2009 років в порушення вимог статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди», пункту 7 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 5.1.7 Галузевої угоди позивачем, при розрахунках посадових окладів керівників, фахівців, службовців та інших працівників, не взято до уваги вимог пункт 5.1 Галузевої угоди та пункт 5.4 Колективного договору щодо встановлення працівникам заводу мінімальної заробітної плати у розмірі та в строки, передбачені законодавством України.

Як убачається з акту ревізії, при тому, що мінімальна заробітна плата згідно законодавства у 2008 році підвищувалась у січні, квітні, жовтні, грудні, підприємство протягом року проводило оплату праці по штатному розпису станом на 01.02.2008 року. У 2009 році при тому, що заробітна плата підвищувалась у січні, квітні, липні, жовтні, оплата праці протягом січня-травня здійснювалась по штатному розпису станом на 01.02.2008 року, протягом червня-листопада станом на 01.06.2009 року, внаслідок чого працівники Підприємства недоотримали заробітну плату на загальну суму 859531,63 грн.

Також, під час перевірки правильності оформлення надходження, списання дизельного палива та бензину відображення за даними бухгалтерського обліку на Державному підприємстві «Судмаш» встановлено розбіжності між даними бухгалтерського обліку щодо списання запасів у процесі виробничої діяльності та даними первинних документів, що підтверджують факт здійснення таких господарських операцій, а саме: без відповідних підтверджуючих первинних документів по бухгалтерському обліку було зайво списано бензин А-95 в кількості 350,5 л. на загальну суму 2330,83 грн. та дизельне пальне в кількості 908,2 л на суму 5222,15 грн., що є порушенням статей 3 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 1.2 наказу Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Ревізією правильності та обґрунтованості списання матеріальних цінностей в процесі основної виробничої діяльності підприємства, пов'язаної з виконанням замовлень, відповідачем встановлено, що на порушення вимог пункту 3.13 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 10.01.2007 № 2 та наказу Міністерства статистики України «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів» від 21.06.1996 № 193, позивачем при оформленні відпуску матеріалів, що витрачались на виконання замовлень по виготовленні продукції, а також для поточного контролю за додержанням встановлених лімітів відпуску матеріалів на виробничі потреби, протягом всього ревізійного періоду не застосовувались лімітно-забірні картки. Понадлімітний відпуск матеріалів та заміна одних видів матеріалів іншими не оформлювався актами-вимогами. Відпуск матеріалів для виробництва та їх внутрішнє переміщення здійснювалось без відповідного на це дозволу керівника заводу, головного інженера або осіб ними на те уповноважених. Крім того, підприємством понад встановлено норму було списано хромового ангідріду, зокрема, при ліміті витрат допоміжного матеріалу 7,5 кг на 50 виробів, ангідріду списано 49,5 кг, тобто, 42 кг на суму 1376,84 грн. списано понад норму.

Ревізією забезпечення умов для збереження на підприємстві матеріальних цінностей встановлено, що основні засоби закріплені за працівниками, яким передано в підзвіт майно і укладено договори про повну матеріальну відповідальність. У період ревізії згідно наказу директора «Про проведення позапланової інвентаризації» від 18.01.2010 № 4 проведено вибіркову інвентаризацію основних засобів, за результатами якої встановлено, що у складському приміщенні № 2 було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, а саме: стопор 211-99-6102 1 шт., пристрій 211-99.6222-03 56 шт., пристрій 211-99-6223-00 -1 шт., чим порушено пункт 1 статей 3 та 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У ході ревізії також виявлено відображення у бухгалтерському обліку підприємства товарно-матеріальних цінностей, які фактично були відсутні, на загальну суму 11446,91 грн. та розраховано розмір збитків від розкрадання, недостачі чи знищення матеріальних цінностей (Рз= 11446,91 грн. х 2 =22893,82 грн.)

За результатами ревізії відповідачем винесено вимогу від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936 «Про усунення порушень», пунктами 2, 3 та 5 якої зобов'язано позивача:

донарахувати та сплатити працівникам підприємства заробітну плату, недоотриману із-за занижених розмірів посадових окладів, на суму 859531,63 грн.;

стягнути з винних осіб вартість недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 11446,91 грн. та перерахування до Державного бюджету розмір збитків, що утворились внаслідок недостачі, у розмірі 11446,91 грн.;

стягнути з винних осіб вартість понаднормово списаних товарно-матеріальних цінностей на суму 15339,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними пунктами вимоги від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та скасовуючи пункти 2 та 5 оскаржуваної вимоги повністю, а пункт 3 в частині зобов'язання позивача стягнути з винних осіб вартість недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 11446,91 грн., суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що позивачем не було порушено норм трудового та іншого законодавства при виплаті заробітної плати власним працівникам у період 2008-2009 років, а наявні на підприємстві товарно-матеріальні цінності позивачем було вірно відображено у бухгалтерському обліку.

Водночас, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про безпідставність позовних вимог в частині скасування пункту 3 оскаржуваної вимоги в частині зобов'язання позивача стягнути з винних осіб вартість понаднормово списаних товарно-матеріальних цінностей на суму 15339,00 грн. з мотивів, що під час судового розгляду факт списання позивачем товарно-матеріальних цінностей понаднормово підтверджено документально.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одним з головних завдань державної контрольно-ревізійної служби є, у тому числі, здійснення державного фінансового контролю за ефективним використанням коштів і майна державними підприємствами.

Як убачається з матеріалів справи, під час ревізії позивача відповідач дійшов висновку не про неефективне використання підприємством коштів, а навпаки, про недоплату позивачем власним працівникам заробітної плати, тобто, по суті відповідач дійшов висновку про порушення підприємством норм трудового законодавства.

При цьому, відповідач наполягає на порушенні позивачем вимог Закону України «Про колективні договори і угоди», яким визначено обов'язок підприємства нараховувати власним працівникам заробітну плату за певною тарифною сіткою.

Оскільки під час ревізії відповідачем встановлено факт виплат позивачем заробітної плати у розмірах, менших аніж визначені Галузевою угодою у відповідності до зазначеного Закону, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем норм трудового законодавства.

При цьому, відповідачем не враховано, що відповідно до статті 14 Закону України «Про оплату праці» підприємствам дозволяється у випадку фінансових труднощів, на період їх подолання, але не більш як шість місяців, застосовувати норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених Генеральною, Галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що загальними зборами членів трудового колективу Державного підприємства «Херсонський завод суднового обладнання та суднової арматури» (протоколи зборів від 12.11.2007, 14.05.2008, 11.11.2008, 15.05.2009, 10.11.2009) прийнято зміни та доповнення до Колективного договору та вирішено, що зважаючи на брак коштів та недопущення скорочення чисельності працівників, установлювати мінімальну місячну тарифну ставку робітника І розряду основного та допоміжного виробництва у розмірі 100% мінімальної заробітної плати, мінімальний посадовий оклад техніка без категорії на рівні місячної тарифної ставки робітника ІІІ розряду основного та допоміжного виробництва.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.05.2009 територіальною державною інспекцією праці у Херсонській області було проведено перевірку позивача на предмет дотримання вимог трудового законодавства за 2008-2009 роки, виявлено порушення в частині виплат заробітної плати, яка менша від мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, та прийнято припис, яким зобов'язано позивача усунути зазначені порушення.

У місячний термін позивачем вимоги припису виконані, порушення законодавства щодо оплати праці усунуто.

З огляду на викладене, зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, вірним є висновок судів щодо протиправності пункту 2 вимоги відповідача від 27.04.2010 № 21-06-16-14/1936 «Про усунення порушень» в частині зобов'язання позивача донарахувати та сплатити працівникам підприємства заробітну плату, недоотриману із-за занижених розмірів посадових окладів, на суму 859531,63 грн.

Також, вірним є і висновок судів попередніх інстанцій про відсутність порушень з боку позивача в частині ведення на підприємстві обліку товарно-матеріальних цінностей, з огляду на наступне.

Під час ревізії відповідач дійшов висновку про нестачу на підприємстві товарно-матеріальних цінностей, які відповідно до бухгалтерського обліку мають бути в наявності на складах підприємства.

Так, під час відкриття одного з ящиків з пристроями на складі підприємства було виявлено нестачу 57 пристроїв.

На підставі викладеного відповідач дійшов висновку про недостачу товарно-матеріальних цінностей на підприємстві та зобов'язав позивача відшкодувати збитки, заподіяні такою недостачею.

Проте, відповідачем не взято до уваги той факт, що зазначене майно знаходиться у заставі, що підтверджується протоколом № 1 засідання загальнозаводської інвентаризаційної комісії від 19.02.2010, актом позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей по складу № 2 станом на 01.01.2010 та поясненнями працівників позивача.

Зі змісту договору застави від 28.05.1998, укладеного між позивачем (заставодавець) та Промінвестбанком України (заставодержатель) убачається, що заставодавець передає заставодержателю в якості застави майно, яке знаходиться на складі підприємства.

Вказаний факт відповідачем під час судового розгляду не заперечувався.

Тобто, хоча зазначене майно і зберігалось на складах позивача, проте уповноважені особи позивача не мали до нього доступу, а відтак і не були матеріально відповідальними за нього.

Беручи до уваги те, що при зберіганні матеріальних цінностей, які є предметом застави, не встановлено протиправних дій ані керівника підприємства, ані матеріально-відповідальних осіб, в результаті яких підприємству заподіяно пряму дійсну шкоду, а також відсутність належних доказів винності відповідальної особи, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність вини позивача у виявленій нестачі.

А відтак, вірним є і висновок судів попередніх інстанцій про безпідставність вимог відповідача щодо стягнення з винних осіб розміру збитків заподіяних підприємству виявленою нестачею.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Правова оцінка встановлених обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Херсонській області залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: