Справа № 2а/2570/2289/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ К/800/18093/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Державної податкової служби у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до Державної податкової служби у Чернігівській області (далі - ДПС) про визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення від 12 червня 2012 року № 78-о, поновлення на посаді та зобов'язання нарахувати і виплатити грошове утримання за час вимушеного прогулу з 13 червня 2012 року. Крім того позивач просив допустити негайне виконання судового рішення.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що при звільненні його 12 червня 2012 року з посади старшого оперуповноваженого відділу організації викриття податкових злочинів Управління податкової міліції ДПС у Чернігівській області відповідачем не дотримано процедури такого звільнення у відповідності з вимогами чинного законодавства. Зокрема не дотримано тримісячного строку та не узгоджено дату звільнення, чим порушено його право на відкликання рапорту і залишення на цій посаді. Стверджував, що обставини, які слугували підставою для подання ним рапорту про звільнення істотно змінилися, а тому він мав намір продовжити службу в органах ДПС. Крім того, позивач вказував на те, що спірне звільнення відбулося у період його непрацездатності. Проте, відповідач звільняючи його не врахував зазначених обставин та вимог Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення) у частині дотримання строків та узгодження дати звільнення за власним бажанням, що порушило права позивача. Посилаючись на зазначені обставини та норми чинного законодавства просив про задоволення позову.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_4 з посади старшого оперуповноваженого відділу організації викриття податкових злочинів Управління податкової міліції ДПС у Чернігівській області, поновлено на цій посаді з 13 червня 2012 року та зобов'язано останнього нарахувати і виплатити на користь позивача грошове утримання за час вимушеного прогулу з 13 червня по 26 липня 2012 року, допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді і стягнення грошового утримання за один місяць. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДПС, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалені судові рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Задовольняючи часткового позов суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відповідач порушив процедуру звільнення, передбачену пунктом 68 Положення щодо дотримання тримісячного строку при звільненні осіб, на яких воно поширюється.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначені Положенням.

Відповідно до пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

У пункті 68 Положення зазначено: «особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою».

Суди встановили, що 11 червня 2012 року ОСОБА_4 подав рапорт про звільнення з посади старшого оперуповноваженого відділу організації викриття податкових злочинів Управління податкової міліції ДПС у Чернігівській області за власним бажанням.

Наказом голови Управління податкової міліції ДПС у Чернігівській області від 12 червня 2012 року № 78-о позивач був звільнений із займаної посади та органів податкової міліції на підставі підпункту «ж» пункту 64 Положення.

Як правильно встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, дату звільнення ОСОБА_4 у своєму рапорті не зазначив, тобто погодження з керівництвом ДПС про звільнення у більш короткий термін, аніж три місяці, між сторонами не відбулося. Окрім цього, позивач перебував на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності.

Судами правильно не взято до уваги, як на підставу заперечень проти позову, посилання позивача на рапорт начальника відділу організації викриття податкових злочинів УПМ ДПС в області Слюсарева С.А. від 11 червня 2012 року, оскільки такий є неналежним доказом у справі про надання згоди позивача на його звільнення саме з 12 червня 2012 року.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про порушення відповідачем вимог підпункту «ж» пункту 64 та пункту 68 Положення і незаконність звільнення позивача зі служби до спливу тримісячного строку у разі недосягнення згоди сторін про звільнення у більш короткий строк, є обґрунтованим.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди правильно встановили, що доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень відповідач, всупереч вимогам статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не представив, на відміну від позивача, який довів підставу своїх позовних вимог, а тому часткове задоволення таких судами попередніх інстанції є законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної податкової служби у Чернігівській області відхилити, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало