Справа № 823/1721/13-а
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2014 р. м. Київ К/800/22430/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Васильченко Н. В., Калашнікової О. В. , Леонтович К. Г.,
розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року у справі № 823/1721/13-а за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області про скасування постанови про накладення штрафу та припису, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2013 року Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області звернулося до адміністративного суду з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області щодо скасування постанови від 07 травня 2013 року №179 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності в розмірі 103230, 00 грн. та припису від 23 квітня 2013 року № 89 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. В серпні 2013 року УПФУ доповнило свої позовні вимоги та додатково просило суд визнати проведення позапланової перевірки відповідача незаконною.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2013 року у справі № 823/1721/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням судів попередніх інстанцій, УПФУ звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в Придніпровському районі м. Черкаси, правонаступником якого є позивач у справі, як орендарем приміщення по АДРЕСА_1, відповідно до робочого проекту та за погодженням з відділом архітектури міськвиконкому, управлінням освіти міськвиконкому, а також директором загальноосвітньої школи №33, що є орендодавцем вказаного приміщення, здійснено у 2003-2004 роках капітальний ремонт з перепланування частини цього приміщення, без зміни фасадів та навантаження на несучі конструкції. Факт проведення таких робіт сторонами не заперечується, за виключенням часу їх закінчення.

На підставі звернення громадянки ОСОБА_4, згідно наказів № 216 від 16 квітня 2013 року, № 228 від 23 квітня 2013 року та направлення від 16 квітня 2013 року №330-пп Інспекцією проведена позапланова перевірка правомірності експлуатації УПФУ приміщення по АДРЕСА_1 про що складено акт перевірки від 23 квітня 2013 року.

Даною перевіркою встановлено факт реконструкції, а саме: зміни основних техніко-економічних показників шляхом демонтажу на першому та другому поверхах дверей та закладання дверних прорізів, влаштування нових з монтажем металевих перемичок, встановлення віконних блоків на першому поверсі, демонтаж на першому та другому поверхах існуючих санвузлів, без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи. Крім того, встановлено експлуатацію вказаного приміщення, не введеного в експлуатацію.

За результатами перевірки відповідачем складено протокол № 167 від 23 квітня 2013 року про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, в якому зазначено про виявлення експлуатації об'єкта будівництва неприйнятого в експлуатацію, що є порушенням ч. 8 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та п. 12 постанови Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів".

На підставі вищезазначених порушень, відповідачем винесено позивачу оскаржуваний припис від 23 квітня 2013 року № 89 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, відповідно до якого відповідач вимагав усунути встановлені порушення шляхом введення об'єкта в експлуатацію до 23 червня 2013 року.

Позивачем не надані суду докази про прийняття в експлуатацію приміщення по АДРЕСА_1 після проведених у 2003-2004 роках робіт, отже таке порушення мало триваючий характер, а тому строк на застосування штрафних санкцій за таке правопорушення є не пропущеним.

Посилаючись на зазначене, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що оскаржувані постанова від 07 травня 2013 року № 179 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності та припис від 23 квітня 2013 року № 89 про усунення порушення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій та вважає його таким, що ґрунтується на неправильному розумінні об'єктивної сторони такого правопорушення, як експлуатація або використання об'єктів будівництва, неприйнятих в експлуатацію.

Так, згідно рішення Верховного суду України від 04 березня 2014 року прийнятого за результатами розгляду спору щодо аналогічних правовідносин, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України відзначила, що при розгляді спорів цієї категорії, суди мають з'ясовувати питання щодо наявності в діях суб'єкта містобудування складу правопорушення, зокрема, факту закінчення будівництвом відповідного об'єкта, наявності на цей момент встановленого законодавством обов'язку вводити об'єкт в експлуатацію, не введення в експлуатацію та використання об'єкта, закону, який би встановлював відповідальність за невиконання обов'язку із введення в експлуатацію, а також дотримання строків притягнення до публічної відповідальності.

Стаття 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон N 3038-VI), який набрав чинності 12 березня 2011 року, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Цей Закон не містить темпоральних застережень, зокрема про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

Питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів було вперше врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, однак ця постанова стосувалася лише об'єктів державного замовлення. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, мав визначатися Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва.

З дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закон України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" від 14 жовтня 1994 року № 208/94-ВР (далі - Закон № 208/94-ВР), стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24 жовтня 2000 року шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року № 1988-III).

19 січня 2012 року згідно із Законом України від 22 грудня 2011 року № 4220-VI Закон № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто Закон № 208/94-ВР, зокрема положення пункту 6 частини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття "експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта" не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 3038-VI, зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20 листопада 2012 року № 5496-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним висновком має бути судження про те, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність.

Судом першої інстанції, що не було виправлено апеляційним судом, не досліджено та не встановлено часу початку експлуатації позивачем невведеного в експлуатацію спірного об'єкту, що має значення для правильного вирішення справи.

Також, судами залишено поза увагою та не встановлено, чи надавалась відповідачеві згода центрального органу виконавчої влади на проведення позапланового заходу на підставі заяви фізичної особи, обов'язковість якої передбачена положеннями абзацу п'ятого частини 1 статті 6 "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05 квітня 2007 року 877-V.

Отже ухвалені по справі рішення не встановили дійсний характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами та неправильного засновані норми матеріального права до вирішення вказаних правовідносин, а тому висновок судів про безпідставність позовних вимог є передчасним.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що касаційна інстанція відповідно до вимог статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вбачає за необхідне судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно повно та всебічно з'ясувати всі обставини справи, вірно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 229, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області - задовольнити частково.

Скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2014 року у справі № 823/1721/13-а.

Направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: