Справа № 813/3849/15
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року № 813/3849/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Гулкевич І.З.,

за участю секретаря - Капустинської Н.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Шиби А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Державної податкової інспекції у м.Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_6 звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13 березня 2015 року №, від 13 березня 2015 року №, від 29 травня 2015 року №.

Позовні вимоги обґрунтовано безпідставністю прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки господарські операції між позивачем та його контрагентами фактично відбувались, у позивача наявні всі необхідні первинні документи, пов'язані із здійсненням господарської діяльності, тому вимог чинного законодавства позивач не порушував.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просить позов задоволити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю з тих підстав, що позивачем не підтверджено фактичності здійснення господарських операцій із вказаними у акті перевірки контрагентами, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

Державною податковою інспекцією у м. Червонограді Головного управління Міндоходів у Львівській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1, щодо законності заявленого до відшкодування з бюджету на розрахунковий рахунок податку на додану вартість по декларації за грудень 2014 року, про що складено акт від 26 лютого 2015 року №108/17-2/НОМЕР_1.

За результатами перевірки встановлено порушення позивачем п.187.1 ст.187, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6, п.201.7 ст. 201, п.200.4 статті 200 Податкового кодексу України із змінами, ФОП ОСОБА_4 завищено заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ за грудень 2014 року на 58058 грн., занижено суму податку, яка підлягає сплаті до бюджету за листопад 2014р. в сумі 20275,33 грн. та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту (р.19) на суму 54236 грн. за грудень 2014 року.

На підставі акта перевірки податковим органом винесено наступні податкові повідомлення-рішення:

1) № від 13 березня 2015 року, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 58058,00 гривень 00 коп. та визначено розмір штрафних (фінансових) санкцій (штраф) - 29029,00 гривень;

2) № від 13 березня 2015 року, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 54236,00 гривень;

3) № від 13 березня 2015 року про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 30413,00 грн., з яких: основний платіж - 20275 грн. 33 коп., штрафні (фінансові) санкції (штраф) - 10137 грн. 67 коп.

У результаті оскарження позивачем податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку, Головне управління ДФС у Львівській області скасувало податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 13.03.2015 року № в частині 14514,5 грн. застосованих штрафних (фінансових) санкцій за завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, а в іншій частині податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 13.03.2015 року № залишила без змін, а скаргу - частково без задоволення.

Також Головне управління ДФС у Львівській області залишило без змін податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 13.03.2015 року № і №.

Відтак, ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області складено і надіслано позивачу нове податкове повідомлення-рішення № від 29 травня 2015 року, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 58058,00 гривень 00 коп. та визначено розмір штрафних (фінансових) санкцій (штраф) - 14514,50 гривень.

Повторна скарга позивача в Державну фіскальну службу України була залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 13.03.2015 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість, № про зменшення від`ємного значення податку на додану вартість, від 29.05.2015 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість - без змін.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

01 жовтня 2014 року між ФОП ОСОБА_4 (постачальник) та ТзОВ «Агроконцерн» (покупець) укладено договір №26 поставки вугілля. Згідно п.п.1.1 п.1 договору Постачальник поставляє Покупцю вугільну продукцію (надалі - «Вугілля») в асортименті та по реквізитах, приведеними в цьому Договорі. Покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених цим Договором (п.п.1.2 п.1 Договору). Відповідно до п.п.1.3 п.1 договору ціна вугілля становить 875,00 гривень (вісімсот сімдесят п'ять гривень 00 копійок), крім того 20% ПДВ - 175,00 гривень.

Для виконання умов договору №26 поставки вугілля від 01 жовтня 2014 року з ТзОВ «Агроконцерн» позивач вирішив придбати вугілля у ТзОВ «Агро Захід Компані». Тому, 20 листопада 2014 року між ТзОВ «Агро Захід Компані» (продавець) і ФОП ОСОБА_6 (покупець) підписано договір №201114 купівлі-продажу вугілля.

Згідно п.п.1.1 п.1 договору №201114 купівлі-продажу вугілля з ТзОВ «Агро Захід Компані» продавець зобов'язується передати належне йому вугілля, надалі - Товар, у власність Покупцеві, а Покупець зобов'язується прийняти Товар та сплатити за нього на умовах Договору. Відповідно до п.п.4.1 п.4 договору ціна за одиницю товару - 1200 (тисяча двісті) гривень 00 коп. за одну тонну, у тому числі ПДВ. Загальна ціна товару, що продається за цим Договором - 600 000,00 (шістсот тисяч) гривень 00 коп., у тому числі ПДВ (п.п.4.2 п.4 Договору).

У п.п.4.3 п.4 договору сторони погодилися, що попередня оплата за товар в розмірі 100% має бути перерахована Продавцю протягом 3-х днів з моменту підписання Договору сторонами. Так як у позивача грошових коштів на розрахунковому рахунку для здійснення передоплати ТзОВ «Агро Захід Компані» не вистарчало, ФОП ОСОБА_6 домовився з покупцем ТзОВ «Агроконцерн» про отримання передоплати у розмірі 600 000,00 грн. На суму отриманої передоплати від ТзОВ «Агроконцерн» ФОП ОСОБА_6 виписав податкові накладні, які було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивач на підставі договору №201114 купівлі-продажу вугілля з ТзОВ «Агро Захід Компані» від 20 листопада 2014 року, та згідно рахунку-фактури ТзОВ «Агро Захід Компані» №СФ-0000136 від 20 листопада 2014 року здійснив передоплату ТзОВ «Агро Захід Компані» в розмірі 600 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №129 від 20 листопада 2014 року.

На суму передоплати - 600 000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 100 000,00 грн., 20 листопада 2014 року ТзОВ «Агро Захід Компані» виписало ФОП ОСОБА_6 податкову накладну №11, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Проте, ТзОВ «Агро Захід Компані» не виконало взятих на себе договірних зобов'язань і не передало вугілля позивачу. Водночас, перераховані ФОП ОСОБА_6 кошти ТзОВ «Агро Захід Компані» повернуло повністю. Розрахунки коригування до податкової накладної № 11 від 20.11.2014р. ТзОВ «Агро Захід Компані» були надані та відображені позивачем у податковій звітності з ПДВ як зменшення податкового кредиту.

Приписами п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції, діючій станом на час здійснення господарської операції) регламентовано, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Згідно п.201.6 ст.201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Як вказано у п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У п.198.6 ст.198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про правомірність включення до податкового кредиту 100 000,00 грн. податку на додану вартість, сплаченого постачальнику ТзОВ «Агро Захід Компані» в якості попередньої оплати в розмірі 600 000,00 грн. за товар на дату списання коштів з банківського рахунку позивача в рахунок оплати за товар, за наявності податкової накладної №11 від 20 листопада 2014 року, отриманої від постачальника ТзОВ «Агро Захід Компані».

Суд вважає юридично непереконливими висновки податкового органу про те, що так як основним видом діяльності ТОВ "Агро Захід Компані" є 46.32 - оптова торгівля м'ясом і м'ясними продуктами, то ТОВ "Агро Захід Компані" не може бути постачальником вугілля. Адже, ст. 6 Господарського кодексу України закріплює одним із загальних принципів господарювання свободу підприємницької діяльності у межах, визначених законом.

Відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом. Здійснення підприємницької діяльності забороняється органам державної влади та органам місцевого самоврядування. Підприємницька діяльність посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування обмежується законом у випадках, передбачених частиною другою статті 64 Конституції України.

Згідно статті 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності.

Оскільки торгівля вугіллям не передбачає отримання ліцензії, і жодних інших законодавчих обмежень на даний вид господарської діяльності не існує, ТОВ "Агро Захід Компані" вправі було здійснювати поставку вугілля ФОП ОСОБА_6

Суд оцінює як безпідставні аргументи відповідача про те, що здійснення фінансово-господарських операцій ФОП ОСОБА_6 із ТзОВ "Агро Захід Компані" носять характер податкового ризику, які здійснені без мети реальної поставки вугілля, а лише з метою мінімізації (ухилення) сплати податку на додану вартість ФОП ОСОБА_7

Адже, відсутність поставки вугілля позивачу з боку ТзОВ «Агро Захід Компані» підпадає під визначення комерційного ризику. Так, законодавець у статті 42 ГК України закріпив правило, згідно якого підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Стаття 44 ГК України регламентує, що одним із принципів підприємницької діяльності є принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

До того ж, позивач визнав, що через відсутність поставки вугілля з боку ТзОВ «Агро Захід Компані» перераховані ФОП ОСОБА_6 кошти ТзОВ «Агро Захід Компані» повернуло повністю. Розрахунки коригування до податкової накладної № 11 від 20.11.2014р. ТзОВ «Агро Захід Компані» були надані та відображені позивачем у податковій звітності з ПДВ як зменшення податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 6 розділу I Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010 року №984, зареєстрованого в Мінюсті України 12 січня 2011 року за №34/18772, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Відповідно до п.п. 5.2. п. 5 розд. II Порядку у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів;

- у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;

- у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Відтак, висновок відповідача про ризиковий характер фінансово-господарських операцій ФОП ОСОБА_6 з ТзОВ "Агро Захід Компані" має характер припущення і не підтверджується ні нормативно, ні документально.

Суд надав правову оцінку господарським взаємовідносинам між ФОП ОСОБА_4 і ТзОВ «Праймвей трейдінг». Зокрема, 16 вересня 2013 року між ТзОВ «Праймвей трейдінг» (Постачальник) і ФОП ОСОБА_6 (Покупець) укладено договір поставки вугілля.

Згідно п.п.1.1 п.1 договору «В порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов'язується прийняти й оплатити Вугілля (надалі - «Товар»).

На підтвердження укладення і виконання умов договору від 16.09.2013р. між ФОП ОСОБА_4 та ТзОВ «Праймвей Трейдінг», позивач надав такі письмові докази:

- податкову накладну №72 від 03.01.2014р.; податкову накладну №73 від 06.01.2014р.; податкову накладну №80 від 10.01.2014р.; податкову накладну №94 від 13.01.2014р.; податкову накладну №95 від 14.01.2014р.; податкову накладну №583 від 16.01.2014р.; податкову накладну №587 від 17.01.2014р.; податкову накладну №590 від 20.01.2014р.; податкову накладну №591 від 21.01.2014р.; податкову накладну №592 від 22.01.2014р.; податкову накладну №593 від 23.01.2014р.;

- накладну №72 від 03.01.2014р.; накладну №73 від 06.01.2014р.; накладну №80 від 10.01.2014р.; накладну №94 від 13.01.2014р.; накладну №95 від 14.01.2014р.; накладну №583 від 16.01.2014р.; накладну №587 від 17.01.2014р.; накладну №590 від 20.01.2014р.; накладну №591 від 21.01.2014р.; накладну №592 від 22.01.2014р.; накладну №593 від 23.01.2014р.;

- акт прийому-передачі товару від 31.01.2014р. за договором поставки від 16.09.2013р.;

- акт звірки заборгованості станом на 01.02.2014р.

Крім того, на підтвердження обставин транспортування вугілля, отриманого позивачем від ТзОВ «Праймвей трейдінг», на ТзОВ «Агроконцерн», суду надано такі товарно-транспортні накладні: серія ДЕМ №1 від 03.01.2014р., серія ДЕМ №2 від 06.01.2014р., серія ДЕМ №3 від 10.01.2014р., серія ДЕМ №4 від 13.01.2014р., №5 від 14.01.2014р., №6 від 16.01.2014р., №7 від 17.01.2014р., №8 від 20.01.2014р., №9 від 21.01.2014р., №10 від 22.01.2014р., №11 від 23.01.2014р.

До того ж, клопотанням про подання доказів від 27.08.2015р. позивач долучив до матеріалів справи копії договору оренди земельної ділянки №01/5 від 01.05.2013р., укладеного між ФОП ОСОБА_6 (Орендар) і ТОВ «Євро-Дах» (Орендодавець); договору оренди обладнання від 10.09.2009р., а саме: навантажувача марки "Liebherr L544", державний номер НОМЕР_5, укладеного між ФОП ОСОБА_6 (Орендар) і ТОВ «Вікторія-Транс» (Орендодавець), разом з актом приймання-передачі від 10.09.2009р.; свідоцтва про реєстрацію машини серія НОМЕР_3 від 15.10.2008р. - навантажувача марки "Liebherr L544", державний номер НОМЕР_5; договору №16/12 оренди транспортного засобу з напівпричіпом від 16.12.2013р., а саме: вантажного автомобіля марки МАН, реєстраційний номер НОМЕР_4 та напівпричіпа самоскида марки Meiller, реєстраційний номер НОМЕР_2, укладеного між ФОП ОСОБА_6 (Орендар) і ПП «Євротранс» (Орендодавець), а також акта передавання-приймання від 16.12.2013р.; свідоцтва про реєстрацію ТЗ (MAN) серія НОМЕР_6 від 06.09.2003р. та свідоцтва про реєстрацію ТЗ (напівпричіп самоскид Meiller) НОМЕР_7 від 12.12.2013р.

У той же час, надані відповідачем лист голови Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 08.10.2014р. №268, отриманий на запит ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 08.10.2014р. вих.№2145/07-04, відповідь директора ДП «Дослідне господарство «Оброшине» від 07.10.2014р. №77, отримана на запит ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 06.10.2014р. №2140/07-04, відповідь регіонального відділення Фонду Державного майна України у Львівській області від 22.10.2014р. №19-03-07086, отримана на запит ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області від 10.10.2014р. №091/17-030, рапорт старшого оперуповноваженого ВОВЕЗ ОУ ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області Токарєва В.Є. від 09.10.2014р., рапорт старшого оперуповноваженого ВОСА ПДВ ОУ ДПІ у м.Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області Семенюка Р.А. від 10.10.2014р. не спростовують доказів поставки вугілля від ТзОВ «Праймвей трейдінг» до ФОП ОСОБА_6, оскільки наведені докази не є первинними документами.

Відповідно до статті 1 закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно пункту 2.1 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995р. за №168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Приписами статті 9 Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Такі ж норми щодо реквізитів первинного документа закріплені в пунктах 2.2, 2.4, 2.5 розділу 2 Положення.

Суд встановив, що первинні документи, долучені позивачем до матеріалів справи, володіють усіма необхідними реквізитами, як того вимагає закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а представник відповідача у судовому засіданні не навів жодних заперечень щодо реквізитного складу первинних документів, якими оформлені господарські операції між позивачем і ТзОВ «Праймвей трейдінг».

Відповідач зазначає, що розбіжність в сумі 54236грн. з ТОВ «Праймвей трейдінг» виникла по причині обнулення податкового зобов`язання ТОВ «Праймвей трейдінг» ДПІ у Личаківському районі м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській області актом перевірки від 23.05.2014р. №190/22-04/38821765, яким, у свою чергу, встановлено, що «правочини, укладені ТОВ «Праймвей трейдінг» з контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб».

Разом з тим, згідно п.18 постанови Пленуму ВСУ від 6.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідач не представив суду докази існування обвинувального вироку стосовно посадових осіб ТОВ «Праймвей трейдінг».

Крім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 2 грудня 2010 року №2756-VI до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

Згідно п. 73.5 ст. 73 ПК України «з метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб'єктів господарювання щодо платника податків.

Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін».

Відповідач же посилається в акті перевірки на акт ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області від 23.05.2014 року №190/22-04/38821765 про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Праймвей трейдінг», а не на довідку, яка мала би бути складена за результатами такої зустрічної звірки.

Тому, акт ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області від 23.05.2014 року №190/22-04/38821765 про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Праймвей трейдінг» не може бути належним доказом у цій справі, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування.

Суд також бере до уваги, що поставки товару від ТзОВ «Праймвей трейдінг» до ФОП ОСОБА_6 відбувалися в січні 2014 року, а акт ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області №190/22-04/38821765 складений 23 травня 2014 року, тобто через чотири місяці після здійснення господарських операцій між ТзОВ «Праймвей трейдінг» та ФОП ОСОБА_6

Відповідач вказав, що по взаємовідносинах між ФОП ОСОБА_6 та ТзОВ «Праймвей трейдінг» встановлено відсутність у ФОП ОСОБА_6 належним чином оформлених документів, а саме: актів про фактичну якість і комплектність отриманої продукції, свідоцтв про якість вугілля відвантажувальних документів. Податковий орган також зазначив, що при прийнятті продукції від ТзОВ «Праймвей трейдінг» ФОП ОСОБА_6 мав би застосовувати Інструкцію про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання по кількості, затверджену постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15 червня 1965 р. N П-6 та Інструкцію про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання по якості, затверджену постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25 квітня 1966 р. N П-7.

Суд вважає такі твердження відповідача хибними з наступних причин.

У п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України зафіксовано, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п.п. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд встановив, що у підпункті 1.2 пункту 1 договору поставки від 16.09.2013 року сторони визначили конкретний перелік документів на Товар, які Постачальник повинен передати Покупцю:

- видаткова накладна;

- податкова накладна;

- акт приймання-передачі товару.

Усі вищеперераховані в договорі документи були передані від ТзОВ «Праймвей Трейдінг» (Постачальник) до ФОП ОСОБА_6 (Покупець), а їх копії наявні в матеріалах справи.

Більше того, в накладних ТзОВ «Праймвей Трейдінг» (Постачальник) чітко зазначено посаду, прізвище, ім'я та по-батькові особи, яка передавала товар: «Відпустив: керівник ОСОБА_11», отримував товар ФОП ОСОБА_6 (Покупець).

У договорі поставки від 16.09.2013 року наявні усі істотні умови: предмет, ціна, строк дії договору.

Пунктом 3 договору сторони погодили умови та строки поставки товару, а також порядок приймання-передачі товару. Зокрема, у п.п. 3.3 п. 3 договору сторони обумовили, що перехід права власності відбувається в момент передачі товару (або попередньої оплати за нього), що оформлюється видатковою накладною. За результатами календарного місяця складається акт приймання-передачі відвантаженого на протязі місяця товару, який підписується обома Сторонами.

Зважаючи на те, що у договорі сторони передбачили вичерпний порядок приймання-передачі товару, а також документи, які при цьому оформляються, сторони не повинні застосовувати Інструкцію про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання по кількості, затверджену постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15 червня 1965 р. N П-6 та Інструкцію про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення й товарів народного споживання по якості, затверджену постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25 квітня 1966 р. N П-7.

Сказане підтверджується листом Міністерство економіки України від 11.10.2005 р. N 81-16/71 «Щодо надання роз'яснення», в якому зазначено: «Враховуючи викладене, на думку Мінекономіки, повне застосування зазначених інструкцій Державного арбітражу Союзу РСР не є обов'язковим у разі, коли відповідно до положень Цивільного кодексу України сторони договору поставки на власний розсуд урегулювали питання щодо порядку приймання-передачі продукції.

У разі коли сторони не визначають у договорі поставки порядок приймання-передачі продукції, застосовуються положення інструкцій про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю і якістю, затверджені постановами Державного арбітражу Союзу РСР від 15.06.65 р. N П-6 і від 25.04.66 р. N П-7».

Щодо актів про фактичну якість, свідоцтв про якість вугілля, лабораторних показників чи посвідчень якості, про які заявляє відповідач, суд констатує, що згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 6 розділу I Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010 року №984, зареєстрованого в Мінюсті України 12 січня 2011 року за №34/18772, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно п.п. 5.2. п. 5 розд. II Порядку у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів;

- у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;

- у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Всупереч наведеному, податковий орган не надав суду нормативного обґрунтування необхідності представлення позивачем документів про якість, а також яких саме документів, яким органом видаються такі документи.

Аналізуючи твердження податкового органу про укладення правочину між ТзОВ «Праймвей трейдінг» (постачальник) і ФОП ОСОБА_6 (покупець) без мети настання реальних правових наслідків, суд зазначає таке.

Ст. 204 ЦК України гарантує презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Таким чином, фіктивний правочин повинен бути визнаний недійсним рішенням суду, тобто належить до категорії оспорюваних правочинів. Відповідач не надав суду судового рішення, яким би визнавався недійсним договір поставки вугілля від 16 вересня 2013 року, укладений між ТзОВ «Праймвей трейдінг» (Постачальник) і ФОП ОСОБА_6 (Покупець).

Згідно статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Суд встановив, що позивач виконав зазначену норму Конституції України, сплативши податок на додану вартість в ціні товару, придбаного у ТОВ «Праймвей трейдінг». Тому, позивач є добросовісним платником податку, й вчинені ним господарські операції зі згаданим товариством є реальними, відповідають господарській меті позивача, а дані, наведені у документах, що надають право на податковий кредит, відповідають дійсності.

Статтею 61 Конституції України регламентовано, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відтак, несплата контрагентом-постачальником сум податку на додану вартість до бюджету за оподатковуваною операцією не є підставою для невключення таких сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту платником податку - покупцем і, відповідно, не може бути підставою для притягнення останнього до відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року у справі №08/158 , постанові Верховного Суду України від 1 червня 2010 року у справі №10/82, постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року у справі №21-42а10 ("Фірма "ВІК"), постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року у справі №21-47а10 (ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат"), ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.12.2010р. №К-537/08, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.08.2010р., яка залишена без змін постановою Верховного Суду України від 19.11.2010р., постанові Вищого адміністративного суду України від 27.04.2011р. у справі №К-11088/09.

Статтею 244І КАС України регламентовано, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Більше того, у постановах від 31 січня 2011 року у справах №21-42а10 ("Фірма "ВІК") і №21-47а10 (ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат") Верховний Суд України покликається на практику Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява N 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

У п. 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007р. Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.

Згідно статті 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд встановив, що позивач перевірив податкову правосуб'єктність ТОВ «Праймвей трейдінг», про що свідчить свідоцтво №200136961 про реєстрацію платника податку на додану вартість ТОВ «Праймвей трейдінг», видане 01.09.2013 року ДПІ у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТзОВ «Праймвей трейдінг» від 23.07.2013 року, копії яких долучені до позовної заяви.

Приписами статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» регламентовано, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Більше того, у судовому засіданні 30.09.2015р. позивач долучив до матеріалів справи копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТзОВ «Праймвей трейдінг» від 24.09.2015р, з якого вбачається наявність і реальність ТзОВ «Праймвей трейдінг» на момент здійснення господарської діяльності з позивачем, а саме: станом на січень 2014 року.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведених норм, саме на податкові органи покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства, на підставі яких такому платникові визначено відповідні грошові зобов'язання.

Відповідачем конкретних доказів, на підставі яких можна дійти висновку про порушення платником податків норм податкового законодавства, суду надано не було.

Відповідно до статті 94 КАС України слід стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 314,44 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області №, № від 13.03.2015 р, №2 від 29.05.2015 р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 314,44 (триста чотирнадцять гривень 44 коп) судового збору.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 05 жовтня 2015 року.

Суддя Гулкевич І.З.