Справа № 8а-2/11/1206
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ К/9991/45950/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Брянківської виправної колонії №11 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Брянківського міського суду Луганської області від 22 грудня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовами до Брянківської виправної колонії №11 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області про визнання неправомірними дій по ухиленню від надання повних та об'єктивних відповідей та перерахунку додаткових видів оплати праці і вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Брянківського міського суду Луганської області від 12 вересня 2007 року справу № 2а-80 за позовом ОСОБА_4 до Брянківської виправної колонії №11 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області про визнання неправомірними дій по наданню відповіді та відшкодування моральної шкоди та справу № 2а-82 за позовом ОСОБА_5 Брянківської виправної колонії №11 Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області про визнання неправомірними дій по наданню відповіді та відшкодування моральної шкоди об'єднано в одне провадження.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Брянківського міського суду Луганської області від 22 грудня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2012 року, позивачам відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Брянківської виправної колонії № 11 від 14 червня 2002 року № 59 припинено з 01 травня 2002 року виплату надбавки і доплати (від суми за вислугу років, за високі досягнення у праці, за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та за виконання особливо важливих завдань).

Постановою Брянківського міського суду від 18 жовтня 2006 року наказ начальника Брянківської виправної колонії № 11 від 14 червня 2002 року № 59 визнано незаконним в частині його застосування з 01 травня 2002 року та залишено чинним з14 червня 2002 року.

Наказом Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області № 299 від 15 грудня 2006 року наказ Брянківської виправної колонії № 11 № 59 від 14 червня 2002 року в частині його застосування з 01 травня 2002 року скасовано із зазначенням, що наказ набрав чинності з 14 червня 2002 року.

Позивачі у зверненні від 21 березня 2007 року просили нарахувати надбавки за особливі умови служби за період з моменту початку її невиплати до 14 червня 2002 року, з посиланням на судове рішення та наказ Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області № 299 від 15 грудня 2006 року.

29 березня 2007 року відповідачем надана відповідь позивачам № 24/1123, в якій зазначено про нарахування та виплату позивачам надбавки за особливі умов служби по мірі надходження коштів. При цьому позивачам запропоновано повідомити інформацію про особисті банківські рахунки.

Листом Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області № 17/169-с від 12 червня 2007 року позивачів повідомлено про нарахування надбавки за особливі умови служби за період з 01 травня 2002 року по 14 червня 2002 року в сумах 168,67 грн. та 128,33 грн. відповідно, та вказано на необхідність звернення позивачів для отримання виплат.

В подальшому листами від 26 червня 2007 року № 24/3050, від 06 серпня 2007 року № 24/3751, від 10 вересня 2007 року № 24/4532 Брянківська виправна колонія № 11 повідомляла позивачів про нарахування вказаних вище доплат, а також про перерахунок грошової допомоги при звільненні з урахуванням донарахованих надбавки за особливі умови служби та доплат від належної суми пенсії, а також інших виплат.

Крім того, Управлінням Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області листом від 04 липня 2007 року № 17/197 та листом № 10/Ш-191 від 16 червня 2009 року надавались позивачам роз'яснення щодо нарахування та виплати певних сум грошового забезпечення.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що постанова Брянківського міського суду від 18 жовтня 2006 року та наказ Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області № 299 від 15 грудня 2006 року, яким скасовано наказ Брянківської виправної колонії № 11 № 59 від 14 червня 2002 року в частині його застосування з 01 травня 2002 року, не зобов'язували відповідача робити нарахування та виплату доплат, припинених цим наказом.

При цьому, надбавка за особливі умови служби, премія в розмірі 33,3 % розміру грошового утримання, а також доплата від суми пенсії, що передбачені Указом Президента України № 926 від 04 жовтня 1996 року «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ», не є обов'язковими для виплати кожному працівникові, а їх встановлення було правом керівників відповідних установ.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивачам зазначені види грошового забезпечення під час проходження служби не встановлювались.

Що стосується позовних вимог в частині оскарження дій щодо не надання повних та об'єктивних відповідей на звернення, колегія суддів також погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про їх необґрунтованість.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно статті 20 зазначеного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно, вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (стаття 15 Закону України «Про звернення громадян»).

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, наданими відповідачем відповідями охоплено всі поставлені у зверненнях позивачів питання, а відповіді надані у передбачений наведеними нормами Закону України «Про звернення громадян» строк.

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Брянківського міського суду Луганської області від 22 грудня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало