Справа № 2а-10734/10/1370
Суддя: Васильченко Н.В.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" серпня 2014 р. м. Київ К/800/16311/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

суддів: Васильченко Н.В., Єрьоміна А.В., Зайця В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Львівської митниці Міндоходів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року у справі № 2а-10734/10/1370 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Львівської митниці Міндоходів, Головного управління Державного казначейства у Львівській області про скасування рішень -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2010 року позивач фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Львівської митниці, Головного управління Державного казначейства у Львівській області, в якому просила визнати неправомірними дії Львівської митниці щодо відмови у застосуванні 1-го методу визначення митної вартості товарів; визнати протиправним та скасувати рішення про визначення митної вартості № 209000006/2010/400149/1 від 21.10.2010 р., рішення про визначення митної вартості товарів № 209000006/2010/400163/1 від 04.11.2010 р.; стягнути з державного бюджету та зобов'язати Головне управління Державного казначейства у Львівській області повернути надмірно сплачені кошти в сумі: за ВМД № 209000012/2010/016192- 9346,05 грн., за ВМД № 209000012/2010/017305 - 5874,68 грн., разом - 15221 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року, позов задоволено повністю. Визнано неправомірними дії Львівської митниці щодо відмови у застосуванні першого методу визначення митної вартості товарів. Скасовано рішення про визначення митної вартості товарів №209000006/2010/400149/1 від 21.10.2010 р.; №209000006/2010/400163/1 від 04.12.2010 р. Постановлено стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державного казначейства України у Львівській області на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти по податку на додану вартість в сумі 15221 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, Львівська митниця Міндоходів звернулася з касаційною скаргою, в якій просила ці рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. Касаційна скарга обґрунтована порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи на предмет повноти та всебічності дослідження їх судами та обґрунтованості застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, вивчивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вбачає підстави до її часткового задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (покупець) та підприємством «Андалузія Сп»(продавець) 02.12.2009 р. укладено міжнародний контракт № 2009/ЕХ/01 купівлі - продажу товарів, згідно із п. 1.1. якого передбачено, що в порядку та на умовах даного контракту продавець зобов'язується продати Покупцю, а Покупець зобов'язується придбати у Продавця на умовах СІР м. Львів (відповідно з правилами ІНКОТЕРМС 2000р.) товари згідно накладних документів, які являються невід'ємною частиною контракту. На підставі вказаного контракту позивач придбав прокат плоский з вуглецевої сталі з цинковим покриттям, без вмісту дорогоцінних металів, покритий полімерним покриттям та ущільнювач поліуретановий, пористий, гнучкий, без малюнка, без тиснення та полірування.

21.10.2010р. позивачем було ввезено на територію України куплену партію товару - прокат плоский з вуглецевої сталі з цинковим покриттям, без вмісту дорогоцінних металів, покритий полімерним покриттям, марка сталі DХ-51D+Z, у рулонах, завширшки 1250 мм, товщина листа 0,5 мм, країна походження - Європейський Союз; країна виробництва - ЕU; торгівельна марка - Mittal Steel; виробник - Mittal Steel вагою 7 546 кг. Згідно міжнародного договору та рахунку - фактури (інвойсу) придбано метал по 0,94 долара США за 1 кг. При поданні ВМД № 209000012/2010/016166 декларантом було зазначено ціну товару 112531,91 грн. по курсу на день заповнення ВМД. Аналогічно, позивачем була ввезена партія товару згідно ВМД №209000012/2010/017275 від 04.11.2010 р.

Для підтвердження даної вартості товару митному органу було подано відповідний перелік документів, в тому числі експертну декларацію, що затверджена митним органом Республіки Польща при перетині польського кордону. У ВМД при визначенні митної вартості декларант обрав перший метод визначення митної вартості товару відповідно до ст. 267 МК України.

Прийнявши первинні ВМД, митний орган прийняв оскаржувані рішення про визначення митної вартості товарів № 209000006/2010/400149/1 від 21.10.2010р. та №209000006/2010/400163/1 від 04.12.2010 р., в яких зазначив, що митний орган обирає 3-й метод визначення митної вартості, згідно з яким вартість металу визначено 1,33 доларів США за кг, і відповідно загальна сума вартості товару має становити 159326,17 грн. Таким чином, сума податку на додану вартість збільшилась на 15221 грн. У відповідності до вказаного рішення відповідач відмовився застосовувати 1-й метод, визначивши його неприйнятним для застосування, оскільки у митного органу є довідкова інформація про ціни на товар №1, які є вищими, ніж заявлена ціна. Метод 2 неприйнятний до застосування, оскільки у митного органу відсутня інформація щодо вартості ідентичних товарів. Після проведення процедур консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення митної вартості, митна вартість визначалась на основі митного кодексу, Постанови КМУ №1766, Постанови КМУ №339, цінової бази ЄАІС ДМСУ, ВМД № 209000012/2010/015122 від 08.10.10р.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт порушення спірними рішеннями Львівської митниці прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин. Висновки перевіряючих, викладені в оскаржуваних рішеннях носять характер суб'єктивних припущень та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Так, суди попередніх інстанції правильно послалися на положення частини першої статті 265 МК згідно з якою, митний орган здійснює контроль за правильністю митної оцінки товарів з урахуванням положень цього Кодексу, має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товарів.

Згідно зі статтею 266 МК визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, може здійснюватися за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість); 6) резервного. Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до ст.269 МК України, у разі якщо митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена згідно з положеннями статей 267 та 268 цього Кодексу, за митну вартість береться вартість операції з подібними (аналогічними) товарами, які продаються на експорт в Україну і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

Під подібними (аналогічними) розуміються товари, які хоч і не є однаковими за всіма ознаками, але мають схожі характеристики і складаються із схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними.

Для визначення, чи є товари подібними (аналогічними), враховуються такі ознаки:

1) якість, наявність торгової марки та їх репутація на ринку;

2) країна походження;

3) виробник.

Ціна договору щодо подібних (аналогічних) товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості і на тих же комерційних умовах, що й оцінювані товари.

У разі якщо такого продажу не виявлено, використовується вартість операції з подібними (аналогічними) товарами, які продавалися в Україну в іншій кількості та/або на інших комерційних умовах. При цьому їх ціна коригується з урахуванням зазначених розбіжностей незалежно від того, чи веде це до збільшення або зменшення вартості. Інформація, що використовується при здійсненні коригування, повинна бути документально підтверджена.

У разі якщо кошти та витрати, зазначені в пунктах 5-7 частини другої статті 267 МК України, включаються у вартість операції, здійснюється коригування для врахування значної різниці у таких коштах і витратах між оцінюваними товарами та відповідними подібними (аналогічними) товарами, що зумовлено різницею у відстанях і способах транспортування.

У разі якщо для цілей застосування цього методу виявляється більше, ніж одна вартість операції з подібними (аналогічними) товарами, для визначення митної вартості оцінюваних товарів використовується найменша така вартість.

Таким чином, вказаними нормами визначено як порядок визначення митної вартості товару за методом №3 так і ознаки, які характеризують товари як подібні (аналогічні).

Як встановлено судами, приймаючи рішення про визначення митної вартості товару, митний орган виходив з того, що у митниці накопичився значний об'єм інформації щодо ціни на подібні товари. Саме ця інформація була використана для розрахунку митної вартості на подібні товари на час митного оформлення за методом №3. Джерелом інформації для даного рішення стала наявна у митного органу цінова інформація про факти митних оформлень подібних товарів, яка міститься у ЦБД ЄАІС ДМСУ.

Колегія суддів зазначає, що судами надана належна правова оцінка вказаним обставинам, а застосування митним органом лише відомостей спеціалізованої бази даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України не є достатнім для об'єктивного визначення митної вартості товару за третім методом, так як самі по собі відомості згаданої системи не містять жодних параметрів, необхідних для висновку про схожість, подібність, аналогічність чи ідентичність товарів. Потрібні для такого судження характеристики товару можуть бути з'ясовані лише у спосіб порівняння змісту поданих до митного оформлення документів з документами про властивості раніше імпортованого товару.

Приймаючи оскаржувані рішення, митним органом не здійснено вказаного порівняння, у зв'язку з чим визначена відповідачем митна вартість товару не може вважатися достовірною, підтвердженою та об'єктивною.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недотримання митним органом вимог ст.269 МК України під час прийняття спірних рішень щодо визначення митної вартості товару за методом №3, у зв'язку з чим такі рішення є неправомірними та підлягають скасуванню.

Встановивши неправомірність спірних рішень відповідача, на підставі яких позивачем до Державного бюджету України додатково сплачено ПДВ, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність стягнення Державного бюджету України вказаної суми.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком, оскільки у випадку прийняття рішення про стягнення суми надміру сплаченого ПДВ та/або мита, одночасно скасовуючи рішення митного органу про визначення митної вартості товарів, фактично визначається вартість ввезеного товару, чим підмінюється виняткова компетенція митних органів в питаннях перевірки, контролю правильності обчислення декларантом і визначення митної вартості. Наведена позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, що визначена, зокрема, у постановах від 07.09.2012 року у справі № 21-242а12 та від 17.12.2013 року у справі № 21-439а13.

Відповідно до ч. 1 ст. 242-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

У зв'язку з вищенаведеним підлягають скасуванню постанова Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2011р. та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 р. в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення Державного бюджету України через Головне управління Державного казначейства України у Львівській області на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти по податку на додану вартість в сумі 15221 грн.

Згідно з ст. 229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Львівської митниці Міндоходів задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року у справі № 2а-10734/10/1370 скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державного казначейства України у Львівській області на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти по податку на додану вартість в сумі 15221 грн., ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити. В іншій частині рішення судів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: