Справа № 826/12775/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Кадділак, Шевролє»

до

треті особи:

Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві

1.Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва

2. Приватне акціонерне товариство «Автомобільна група «Віпос»,

3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє»

про

зобов’язання зняти арешт,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Кадділак, Шевролє» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, треті особи: Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва, Приватне акціонерне товариство «Автомобільна група «Віпос», Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє», в якому просить зняти арешт з 2 автомобілів, які є власністю ТОВ «Український дім «Каділлак, Шевролє» (код ЄДРПОУ 37448801): «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 1 GCFH15TX41199005, днз АА3021АС та «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 3GIJC5F44S159797, днз АА9378АС, який був накладений відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві в межах зведеного виконавчого провадження № 34926189 (виконавчі провадження 34042713, 41901174, 42405694, 42502029, 42507230, 42875338, 43151107, 43151152).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що є власником рухомого майна, на яке було накладено арешт. Таким чином, накладення арешту на майно, яке належить позивачу, а не боржнику, є безпідставним.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без його участі або клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник третьої особи 1 в судове засідання не з’явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у позивача права власності на автомобілі.

Представник третьої особи 3 в судовому засіданні надав пояснення, з яких вбачається, що автомобіль марки «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 1 GCFH15TX41199005, днз АА3021АС та «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 3GIJC5F44S159797, днз АА9378АС не належить третій особі і є власністю позивача.

Зважаючи на неявку в судове засідання представників відповідача та третьої особи 1, а також, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд приходить до висновку про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві у 2015 році в межах виконавчих проваджень ВП № 34042713, ВП № 41901174, ВП № 42405694, ВП № 42502029, ВП №42507230, ВП № 42875338, ВП №43151107, ВП № 43151152 були арештовані та вилучені у ТОВ «Автомобільна група «Кадділак, Шевролє» 2 автомобілі марки «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 1 GCFH15TX41199005, днз АА3021АС та «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 3GIJC5F44S159797, днз АА9378АС.

Як зазначає позивач, вказані автомобілі не є власністю ТОВ «Автомобільна група «Кадділак, Шевролє», а були придбані 30.12.2010 р. ТОВ «Український торговий дім «Кадділак, Шевролє» за договором № 2/3 від 27.12.2010 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 р. по справі № 910/8276/15-г було визнано право власності на вищевказані 2 автомобіля за ТОВ «Український дім «Кадділак, Шевролє» з 30.12.2010 р. з моменту їх придбання.

Відповідачем було відкрито декілька виконавчих проваджень ВП № 34042713, ВП № 41901174, ВП № 42405694, ВП № 42502029, ВП №42507230, ВП № 42875338, ВП №43151107, ВП № 43151152, які були об’єднані в зведене виконавче провадження ВП № 34926189, де боржником є ТОВ «Автомобільна група «Кадділак, Шевролє», а стягувачами: ТОВ «Віпос» та УПФУ в Печерському районі м. Києва.

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві накладено арешт на кошти ТОВ «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» шляхом винесення постанови про арешт коштів боржника від 11.06.2015 р. ВП № 42503300.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі – Закон N 606-XIV) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 1 Закону N 606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 5 Закону N 606-XIV визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону N 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 52 Закону N 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 52 Закону N 606-XIV у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону N 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч. 2 ст. 57 Закону N 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що звернення стягнення в рамках виконавчого провадження може здійснюватися виключно на майно, яке є власністю боржника.

Позивач посилається на наявність у нього права власності на автомобілі марки «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 1 GCFH15TX41199005, днз АА3021АС та «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 3GIJC5F44S159797, днз АА9378АС.

На підтвердження вказаного вище, позивач надає суду рішення Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 р. по справі № 910/8276/15-г, яким за позивачем визнано право власності на вказані автомобілі.

Разом з тим, суд не може прийняти рішення Господарського суду м. Києва від 12.05.2015 р. по справі № 910/8276/15-г в даній справі як належний та достатній доказ наявності у позивача права власності на вказані автомобілі, оскільки доказів набрання законної сили судовим рішенням матеріали справи не містять.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Київським апеляційним господарським судом 29.07.2015 р. винесено ухвалу про прийняття апеляційної скарги до провадження. Розгляд справи призначено на 26.08.2015 р. Рішення по суті не прийнято.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності у ТОВ «Український торговий дім «Кадділак, Шевролє» права власності на автомобілі марки «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 1 GCFH15TX41199005, днз АА3021АС та «Chevrolet Express Cargo», 2004, р.в., з кузовом № 3GIJC5F44S159797, днз АА9378АС., а відтак вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Позивачем не доведено обставин в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтями 69 -71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Кадділак, Шевролє» відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук