Справа № 815/5601/15
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2015-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5601/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Судді - Гусева О.Г.,

при секретарі судового засідання - Селімової О.В.,

за участю: представника позивача - Пущенська О.А.,

представника відповідача - Дімов В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД" до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 27.08.2015 року №, ,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ „МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД" звернулося до суду з адміністративним позовом у якому просило суд скасувати податкові повідомлення-рішення № №, від 27.08.2015 року прийняті Державною податковою інспекцією у Суворовському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на підставі акту перевірки № 1731/15-54-22-02/19349403 від 10.08.2015 р.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачем було проведено позапланову виїзну документальну перевірку за період: лютий 2015 року по взаємовідносинам з постачальниками: ТОВ "Лабриус-Ю", ТОВ "Маштехімпорт", а також з покупцями товарів, робіт, послуг, які були придбані у вищевказаних підприємств.

За наслідками проведеної перевірки був складений акт та на підставі вищевказаного акту було прийняті податкові повідомлення-рішення, які на думку позивача суперечить вимогам чинного законодавства України та підлягають скасуванню.

Позивач посилаючись на ст., ст. 2, 3, 104, 107 КАС України, вважав, що їх позов підлягає задоволенню.

Представник позивача у судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, з позовними вимогами не погодився у повному обсязі у задоволенні позову просив відмовити посилаючись на той факт, що місцезнаходження контрагентів позивача не можливо встановити та окрім того, вони не мають власних складів та тощо.

У судовому засіданні встановлено слідуючи обставини та відповідні ним правовідносини -

ТОВ „МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД" має статус юридичної особи.

Позивач є платником податку на додану вартість.

Державною податковою інспекцією у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області у період з 21.07.2015 року по 03.08.2015 року було проведено позапланову виїзну документальну перевірку підприємства позивача за період: лютий 2015 року по взаємовідносинам з постачальниками: ТОВ "Лабриус-Ю", ТОВ "Маштехімпорт", а також з покупцями товарів, робіт, послуг, які були придбані у вищевказаних підприємств.

10.08.2015 р. Державною податковою інспекцією у Суворовському районі м. Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області за наслідками проведеної перевірки було складено акт № 1731/15-54-22-02/19349403, за висновками якого було встановлено порушення з боку позивача положень п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6, ст. 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого було нарахований податок на додану вартість в сумі 504370 грн. та зменшено від'ємне значення між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у розмірі 2 202 915 грн.

Відповідач на підставі на акту № 1731/15-54-22-02/19349403 від 10.08.2015 р. прийняв та надіслав позивачу податкові повідомлення-рішення № №, від 27.08.2015 року яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання за основним платежем у розмірі - 304370 грн. 00 коп. та за штрафними санкціями - 152185 грн. 00 коп., а також зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі - 2202915 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримала у повному обсязі позовні вимоги, посилаючись на той факт, що вони не згодні з основними підставами для застосування відповідальності до ТОВ "МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД", а саме невідповідність наданих до перевірки товарно-транспортних накладних, які позивач вважає надуманими доводам осіб, які проводили податкову перевірку, замість посилань на конкретні законодавчі норми, а тому наполягала, на скасуванні висновків акту перевірки від 10.08.2015 року та відповідно податкових повідомлень-рішень, прийнятих на його підставі.

У свою чергу представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити посилаючись на той факт, що висновку які містить акт перевірки відповідають дійсності та ними правомірно було винесено на підставі вищевказаного акту перевірки податкові повідомлення-рішення.

Встановлені обставини підтверджуються доказами які містять матеріали справи.

За даними обставинами суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідно до ст. 198.2 Податкового Кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами). Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Відповідно до 201.1 Податкового Кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно до ст. 201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Крім того відповідно до ст. 201.8 Податкового Кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу, якими є позивач та його контрагент, що не оспорював в судовому засіданні представник ДПІ.

Згідно зі ст. 201.4 Податкового Кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Ст. 201.7 Податкового Кодексу України передбачено, що податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до ст. 198.3 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно зі ст. 201.9 Податкового Кодексу України не дає права на віднесення сум податку до податкового кредиту податкова накладна, виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду.

Таким чином, відповідно до зазначених норм у позивача виникло право на віднесення ПДВ по господарським операціям здійсненим з контрагентами до складу свого податкового кредиту, що він і зробив у податковій декларації.

З акту перевірки вбачається, що висновок ДПІ про протиправне включення вказаного ПДВ до складу податкового кредиту за період, який перевірявся ґрунтуються на тому, що угоди між позивачем та його контрагентами були укладені без наміру настання реальних наслідків, а тому відповідно до ст.ст.215, ст.203 ЦК України мають ознаки нікчемності.

Разом з тим, відповідно до ст.234 ЦК України укладання угоди без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є ознакою фіктивного правочину, який не є нікчемним, а відповідно до цієї статті такий правочин може бути визнаний недійсним лише в судовому порядку, а податкові органи такими повноваженнями діючим законодавством не наділені.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано суду доказів щодо визнання вказаних угод між позивачем та його контрагентами у встановленому законом порядку недійсними.

Крім цього, такі висновки ДПІ спростовуються також і іншими матеріалами справи, а саме актами приймання виконаних робіт за період який перевіряється згідно зазначених договорів та іншою первинною бухгалтерською документацією.

Також слід зазначити, що ДПА України неодноразово у роз'ясненнях від 29.09.2010 року № 20289/7/16-1617 та листі від 15.04.2011 року № 10864/7/23-2017 пояснювало, що не можна визнавати угоди нікчемними в актах перевірок, з огляду на очевидну протиправність таких дій.

Згідно позиції Верховного суду України викладеної у Постанові від 08.09.2009 року № 21-737во09, надання податковому органу належним чином всіх оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матepiaльних pecypciв, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі зазначеному платником податків у документах обліку.

Також суд звертає увагу, що за умовами договору поставки позивач не зобов'язаний був підтверджувати факт поставки саме товарно-транспортними накладними, оскільки поставка товару здійснювалася продавцем ТОВ "Лабриус-Ю" на умовах поставки СРТ, а саме це означає, що продавець зобов'язаний оплатити витрати з перевезення товару до названого місця призначення та транспортування товару покладається безпосередньо на продавця, а тому товарно-транспортні накладні позивач не повинен надавати відповідачу на підтвердження права на формування податкового кредиту.

Крім того, ДПІ не було враховано в ході перевірки лист Міністерства доходів та зборів України N 11569/6/99-99-22-01-03-15/1128 від 19.09.2013 року, в якому зазначено, що товарно-транспортна накладна не міститься у переліку документів, які визначають право на формування податкового кредиту.

Також окремо слід зазначити, що позивач працюючи у даному сегменті ринку не мав можливості бути обізнаним щодо учасників цього ринку і налагоджених стабільних зв'язків, а тому перевіряючі передчасно дійшли висновку, що є усі наявні підстави для визнання суми ПДВ, віднесеної позивачем до дозволеного податкового кредиту, та суми віднесених до складу валових витрат як неправомірних.

На думку суду вищевказані висновки у акті перевірки суперечить вимогам чинного законодавства України і підлягають скасуванню.

Так, як було встановлено у судовому засіданні ТОВ „МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД" не було відомо фактичні та адміністративно-майнові стани контрагентів та порушення, які ними допускались, оскільки вони такі ж самі суб'єкти господарювання як і ТОВ"Лабриус-Ю" та ТОВ "Маштехімпорт", які не наділені владними повноваженнями, щодо встановлення порушень чинного законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Отже ТОВ "Лабриус-Ю" та ТОВ "Маштехімпорт" як платники податків самостійно відповідають за дотримання достовірності та повноти визначення сум податку на додану вартість, своєчасність їх декларування, а також за повноту і своєчасність їх внесення до бюджету відповідно до закону. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання з своєчасного подання податкової декларації та сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Згідно до п. 36.5 ст. 36 ПК України відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

У відповідності до п. 110.1 ст. 110 ПК України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Таким чином, враховуючи правомірність формування податкового кредиту, у податкового органу були відсутні правові підстави для збільшення суми грошового зобов'язання за основним платежем у розмірі за основним платежем у розмірі - 304370 грн. 00 коп., за штрафними санкціями - 152185 грн. 00 коп. та зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі - 2202915 грн., а також винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, в інформаційному листі «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» від 20.07.2010 р. № 1112/11/13-10 Вищий адміністративний суд України прямо наголосив, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку. У разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Вищезазначені рішення касаційного суду узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вищевикладене свідчить, що позивач не повинен нести відповідальність за порушення, вчинені контрагентами, оскільки сам сплатив суму ПДВ у складі ціни товару, а отже порушень податкового законодавства зі свого боку не допустив, і тому має право на включення сплачених сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність державного органу, органу місцевого самоврядування повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В ході розгляду справи представник позивача довела суду ті обставини, на які вони посилалися в обґрунтування заявлених позовних вимог, а відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Відповідно до положень ст.94 КАС України судом при вирішенні спору розподіляються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яке не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з державного бюджету України..

Згідно з ч.1 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

При подачі адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 487, 20 грн., згідно квитанції № 96-1301V/1 від 31.08.2015р.

Оскільки судовим рішенням позивачу було повністю задоволено заявлені позовні вимоги, то з Державного бюджету повинно бути присуджено на користь позивача всю суму судового збору, який було сплачено при поданні вказаного адміністративного позову.

Керуючись: ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71-72, 86-87, 94, 159 - 163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю „МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД" до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 27.08.2015 року №, .

Скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області № від 27.08.2015 року, № від 27.08.2015 року.

Стягнути з держави на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „МЕТАЛЗЮКРАЙН КОРП ЛТД" судовий збір у розмірі - 487 грн. 20 коп.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту.

Суддя О.Г. Гусев

.