Справа № 818/3401/15
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2015-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 вересня 2015 р. Справа № 818/3401/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Гелета С.М., суддів Опімах Л.М., Кунець О.М.
за участю секретаря судового засідання - Кліщенко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 818/3401/15
за позовом ОСОБА_1
до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області
про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - відповідач, УДМС в Сумській області), в якому просить суд скасувати наказ УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 55 та зобов`язати УДМС в Сумській області переглянути рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткову допомогу. В судовому засіданні представник позивача усно уточнила, що друга вимога є зобов`язання УДМС в Сумській області переглянути повторно заяву позивача щодо оформлення його документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткової допомоги.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, прибув до України в 2015 році та не може повернутися на батьківщину через переслідування, яких він може там зазнати. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 01.09.2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі наказу УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 55, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення ОСОБА_1 вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Звертав увагу суду на те, що підставою для надання позивачу статусу біженця ОСОБА_1 зазначив про загрозу його життю з боку невстановлених осіб, ймовірно представників талібану, які перешкоджають його дружині отримувати вищу освіту в Афганістані. При цьому заявник не надав доказів того, що йому та його дружині загрожувала небезпека, оскільки він не звертався до поліції м. Шибарган. При цьому, згідно міжнародній інформації по Республіці Афганістан, останнім часом роль талібів значно зменшилась, по всій країні побудовано більше 4 тисяч шкіл, а освіта жінок збільшилась в три рази, кількість яких у школах країни складає 42 % учнів. В ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача - відсутні. Тому факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
В судовому засіданні було допитано як свідка гр. ОСОБА_2 , яка назвалася дружиною позивача, і яка разом із позивачем прямувала із Афганістану до України.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 нелегально прибув на територію України в 2015 році. 26.07.2015 року позивача виявлено в м. Конотоп, Сумської області в складі групи з 10 громадян Афганістану.
11.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.24). Підставами звернення позивача за захистом в Україні стали погрози йому та його дружині з боку невстановлених осіб, які перешкоджають його дружині отримувати вищу освіту в Афганістані.
Наказом УДМС в Сумській області від 11.08.2015 року № 131 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.29).
Наказом УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 155 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45). Також відповідачем складено висновок від 01.09.2015 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38-40).
Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI).
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зазначеного висновку відповідача та винесеного на його підставі спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з такого.
Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671- VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань
У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
При цьому слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.
Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Афганістану відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону № 3671-V).
Так, в судовому засіданні позивач зазначив, що із свого міста проживання вони разом із дружиною ОСОБА_2 поїхали до м. Кабул, проживали там 2 тижні, оформлювали документи для виїзду за кордон до Російської Федерації. Після придбання квитків до м. Москва Російської Федерації, вони літаком полетіли Дубаї (ОАЕ), а потім до Російської Федерації. В Російську Федерацію вони в`їхали легально, без будь-яких перепон, 6 місяців знаходилися на території Російської Федерації. Після спливу 6 місяців спрямували у напрямок України, де нелегально перетнули кордон та були затримані правоохоронними органами.
В судовому засіданні позивач зазначив, що ні в Об`єднаних Арабських Еміратах, ні в Російській Федерації він не звертався в установленому порядку із відповідними заявами щодо надання йому статусу біженця. Поважних причин неможливості отримати статус біженця в країнах, до яких позивач легально прибув (Росія, ОАЕ), суду не було повідомлено, в матеріалах справи вони відсутні. Посилання на те, що позивачу не подобаються ці країни, а також те, що України красива держава, не можуть бути судом визнані як поважні.
Відповідно до ст.10 Закону № 2557-III передбачено, що статус біженця не надається особі яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. В даному випадку, позивач перебував в двох безпечних країнах, зокрема, в ОАЕ та в Російській Федерації.
Згідно свідчень позивача, що містяться в заяві про визнання його біженцем, протоколі співбесіди, та наданих поясненнях в судовому засіданні, позивач виїхав з країни за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку влади, що крім іншого також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.
Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічною міграцією. Так, згідно протоколу співбесіди, позивач зазначав, що він не хотів, щоб батько забезпечував його, планував працювати.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 14.08.2015 року, основними підставами визнання біженцем позивач зазначав, що в разі повернення в Афганістан його можуть вбити через те, що вони з дружиною втекли з країни та не виконали вимоги талібів щодо припинення навчання його дружини (а.с.34-37).
Проте доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе або дружини позивач, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI, не надав. В судовому засіданні позивач не зміг назвати день, місяць коли саме йому погрожували чи обстріляли автомобіль саме в зв`язку із навчанням дружини. До правоохоронних органів позивач не звертався.
В судовому засіданні особа, яка назвалася дружиною позивача на ім`я ОСОБА_2 , та допитана судом як свідок, зазначила, що в Афганістані закінчила навчання її сестра, мати позивача близько 20 років працює викладачем у школі для дівчат, жодних погроз сестрі та матері позивача не було. Також вона зазначила, що жодних погроз від талібів вона не отримувала щодо її навчання протягом 3 років, що свідчить про те, що в країні громадянської належності позивача відсутні докази того, що існує загроза його громадським правам та свободам в зв`язку із навчанням його дружини.
В протоколі співбесіди міститься аналогічна інформація, разом з цим зазначено, що батьки, брати і сестра проживають у Афганістані спокійно, їм нічого не загрожує.
В судовому засіданні позивач також не надав жодних доказів та обґрунтувань того, що в разі повернення в Афганістан його можуть вбити через те, що вони з дружиною втекли з країни та не виконали вимоги талібів щодо припинення навчання його дружини, оскільки особисто з цими погрозами до них ніхто не звертався.
В судовому засіданні позивач не зміг назвати вірну дату народження дружини, не зміг надати пояснення відносно мети приїзду до Російської Федерації, не зміг пояснити які саме відмітки в паспорті були проставлені. Мету поїздки до Російської Федерації не змогла назвати і особа, яка назвалася дружиною позивача на ім`я ОСОБА_2 .
Посилання на те, що до України він мав намір приїхати легально, спростовуються подальшими поясненнями, згідно яких позивач взагалі не звертався до правоохоронних органів Російської Федерації з приводу відсутності у нього документів, докази того, що в аеропорту у нього невідома особа забрала документи, проти волі його разом із дружиною 6 місяців тримала в закритому домі, при цьому їх безкоштовно годувала відсутні.
Також позивач зазначає, що в Україну вони мали намір прибути легально на автомобілі у кількості 4 осіб, спростовуються матеріалами справи, відповідно до яких прикордонною службою було затримано 10 осіб.
Також з особової справи позивача вбачається, що під час співбесід, проведених працівниками міграційної служби, та в судовому засіданні позивач пояснив, що в його рідному місті під час виїзду із Афганістану бойові дії не відбувались, місто знаходиться під юрисдикцією уряду, особисто його та його дружину таліби не переслідували і покинули вони країну добровільно.
Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.
Суд також погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку стосовно того, що у зв`язку з відсутністю у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину, через навчання дружини, окрім усних заяв заявника, слід врахувати, що на підставі аналізу інформації повідомленої заявником, у нього відсутні переслідування або загроза переслідування за ознаками, передбаченими абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців".
З аналізу зазначених норм законодавства та беручи до уваги те що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув територію, не звертався за захистом до влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача наведених в протоколах позивача, його ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття «біженець», встановлені ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців», а письмовий висновок працівника відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.
Таким чином, крім обставин, передбачених статтею 10 Закону № 2557-III рішення про відмову у наданні статусу біженця відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається».
Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про те, що наказ УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 55 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.
Враховуючи те, що правомірність наказу УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 55 підтверджена судом по даній справі, підстав для зобов`язання відповідача переглянути рішення про відмову в наданні статусу біженця, або особою, яка потребує додаткового захисту не вбачається.
Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Повний текст постанови складено 05.10.2015 року.

Головуючий суддя С.М. Гелета

Судді Л.М. Опімах

О.М. Кунець