Справа № 826/10184/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 вересня 2015 року 14:40 год. № 826/10184/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Нагорянського С.І., суддів Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом доОСОБА_1 Міністерства оборони України
провизнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати п. 4 наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2015 року № 32 в частині звільнення ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, з роботи 30 квітня 2015 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2015 року по дату прийняття рішення у справі з розрахунку 346,78 грн. на день.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача незаконно звільнено із займаної ним посади з порушенням норм трудового законодавства. Позивач посилається на те, що відповідачем при звільненні не було враховано всі фактичні обставини справи, які мали місце, тому просить суд поновити його на займаній посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 червня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання на 16 червня 2015 року в якому було оголошено про закінчення попереднього провадження та призначення справи до слухання по суті в колегіальному складі на 29 липня 2015 року.

Крім того, в судовому засіданні було задоволено клопотання позивача про допит свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В судовому засіданні 29 липня 2015 року представником відповідача заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Позивачем та його представником було надано усні заперечення щодо клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Судом було роз'яснено сторонам, що з метою не перешкоджання позивачу в доступі до правосуддя, по заявленому клопотанню судом буде прийняте рішення разом з рішенням по суті спору в цілому, мотивувальна частина буде викладена в тексті рішення.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав письмові заперечення в яких посилається на дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача, наказом Міністерства оборони України від 15 серпня 2005 року № 76 ОСОБА_1 був прийнятий за конкурсом на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-штатної та організаційно-планової роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

01 грудня 2011 року позивач був переведений на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України.

Наказом Міністра оборони України від 29 квітня 2015 року №32, з 30 квітня 2015 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України у відповідності до п.1.ст.40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією.

Крім того, вищевказаним наказом Міністра оборони України передбачено проведення відповідного розрахунку з ОСОБА_1, у зв'язку з його звільненням.

Матеріали справи свідчать, що підставою для звільнення позивача з займаної посади передували наступні обставини.

У відповідності до Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 08.01.2015 року № Д-322/1/2дск про проведення організаційних заходів та переліку змін до штату №01/080 - Міністерство оборони України (Центральний апарат Міністерства оборони України) стосовно реорганізації структурних підрозділів Міноборони, зокрема від 23.02.2015 року №226/4/1120 Департаменту кадрової політики Міноборони, були проведені відповідні реорганізаційні заходи.

Вказаним переліком зі штату Департаменту кадрової політики Міноборони був виведений відділ організаційно-штатної роботи та включений до штату відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи.

Оскільки у відповідності до вказаної Директиви строк проведення організаційних заходів щодо Департаменту кадрової політики Міноборони був визначений до 30.04.2015 року, внесення зазначених змін дозволяло витримати строки попередження всіх працівників відділу про майбутнє можливе вивільнення за 2 місяці до скорочення.

27 лютого 2015 року позивача було попереджено про можливе наступне звільнення, з 30 квітня 2015 року та було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу управління кар'єрою та комплектування посад для проходження служби і навчання за кордоном, або інформаційно-аналітичного відділу, але після обмірковування запропонованих посад, він відмовився підписувати аркуш попередження про що свідчить копія акту складеного комісією під час проведення співбесіди.

Через два тижні після попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення та враховуючи його відмову від запропонованих посад, заступник Міністра оборони України оголосив конкурс на заміщення вакантних посад в якому позивач мав можливість приймати участь де мав би переваги, як працівник що попав під скорочення, але він не скористався цією можливістю з власної ініціативи (копія рішення від 12.03.2015 року № 4440/з).

16 квітня 2015 року позивачем було отримано довідку об'єднаного комітету профспілки № 1 працівників апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про те, що він не знаходиться на обліку ОКП №1.

29 квітня 2015 року Міністром оборони України був виданий оскаржуваний наказ №32 про звільнення позивача.

В позовній заяві позивач стверджує, що на виконання вказаної вище Директиви, переліком змін до штату №01/080 - Міністерство оборони України (Центральний апарат Міністерства оборони України) від 23.02.2015 року №226/4/1120 окрім іншого, скорочувався відділ організаційно-штатної роботи і створювався новий відділ організаційно-планової та організаційно-штатної роботи в якому зберігався той самий склад працівників, що і в попередньому з додаванням ще одної посади військовослужбовця.

На думку позивача, при порівнянні основних завдань та функцій вказаних відділів, вбачається, що вони є майже ідентичними, що також підтверджено порівняльною таблицею наданої ним та долученої до матеріалів справи. Але призначення позивача на посади у новоствореному відділі та на інші посади, перелік яких зазначено у відповіді на адвокатський запит від 10 червня 2015 року № 226/3/4314 не могло відбутись з підстав викладених в запереченнях на адміністративний позов від 27 липня 2015 року, які суд врахував, як належний аргумент на користь відповідача.

Твердження позивача про те, що наказ про його звільнення був виданий з порушенням норм чинного законодавства оскільки: - жодних змін в організації виробництва і праці у відповідача не відбувалось; - попередження про скорочення за два місяці вручено не було; - не було запропоновано іншу підходящу роботу; - звільнення відбулось за наявності можливості переведення на іншу роботу; - відсутня фактична реорганізація; - не було враховано переваг позивача при звільненні, - спростовуються наведеними вище обставинами встановленими судом під час слухання справи в судовому засіданні та з письмових доказів наданих сторонами та долучених до матеріалів справи.

Крім того, допитаний під час судового засідання свідок ОСОБА_2 в цілому підтвердив позицію позивача, зокрема, пояснив, що проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями покладених на них обов'язків і завдань, затвердженого наказом Головного управління державної служби України від 31 жовтня 2003 року № 122, було проведено наприкінці року; зазначив, що вони звертали увагу керівництва на даний факт, однак відповідної реакції не було. Водночас, при відповіді на запитання відповідача та суду, свідок ОСОБА_2 не навів конкретні посилання на факти, що спростовували б позицію відповідача.

Поясненнями свідка ОСОБА_3 було підтверджено, що в Міністерстві оборони України, а саме в Департаменті кадрової політики проводились заходи по реорганізації штатної структури у відповідності до Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 08.01.2015 року № Д-322/1/2дск про проведення організаційних заходів та переліку змін до штату №01/080 - Міністерство оборони України (Центральний апарат Міністерства оборони України) стосовно реорганізації структурних підрозділів Міноборони, зокрема від 23.02.2015 року №226/4/1120. Зі штату Департаменту кадрової політики Міноборони був виведений відділ організаційно-штатної роботи та включений до штату відділу організаційно-планової та організаційно-штатної роботи. Позивачу дійсно було запропоновано вказані вище посади при проведенні реорганізації підрозділу де він займав посаду, але ця пропозиція була відхилена останнім.

Вказані обставини також підтверджуються копією листа директора Департаменту кадрової політики Міноборони України ОСОБА_4 № 1629 від 12 березня 2015 року на ім'я Заступника Міністра оборони України - керівника апарату ОСОБА_5, копією листа-відповіді на адвокатські запити №2015-06-02/1 від 02.06.15 та №2015-06-02/3 від 02.06.15 за підписом директора Департаменту кадрової політики Міноборони України ОСОБА_4

Твердження позивача про те, що жодної зміни в організації виробництва і праці у підрозділах відповідача, що реорганізовувались не відбувалось, на підтвердження чого ним було надано порівняльну таблицю наказів директора Департаменту кадрової політики Міноборони України (з адміністративно-господарських питань) від 30.01.2014 № 3 та від 25.02.2015 № 8 «Про затвердження розподілу завдань і функцій між структурними підрозділами Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України» спростовується копією наказу директора Департаменту кадрової політики Міноборони України № 19 від 29 квітня 2015 року «Про внесення змін до наказу директора Департаменту кадрової політики від 25.02.2015 року №8 «Про затвердження розподілу завдань і функцій між структурними підрозділами Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України» наданого представником відповідача і долученого до матеріалів справи.

Крім того, слід зазначити, абзацом 4 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що при проведенні звільненні власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і провести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому на посади на які начебто претендував позивач були переведені та призначені працівники, які відповідали вимогам у відповідності до ст. 42 КЗпП та були рекомендовані у відповідності до вимог діючого законодавства.

Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, слід з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того, згідно статті 49-2 Кодексу Законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було запропоновано іншу роботу, проте позивач відмовився від запропонованої роботи.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при прийнятті наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2015 року № 32 в частині звільнення позивача з посади, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу організаційно-штатної роботи Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення з Міністерства оборони України середній заробіток за час вимушеного прогулу, задоволенню також не підлягають.

Стосовно клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, з позовної заяви судом встановлено, що позивачу було відомо про наявність оскаржуваного наказу з дня його прийняття, тобто з 29 квітня 2015 року.

До Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся 28 травня 2015 року, що підтверджується відбитком штампу суду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 3 ст. 99 КАС України.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді М.А. Бояринцева

Я.І. Добрянська