Справа № 2а-4904/10/1223
Суддя: Арабей Т. Г.
Дата ухвалення: 2012-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Горбатенко О.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2012 року < > справа № 2а-4904/10/1223

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Арабей Т. Г.

суддів Геращенка І.В. , Губської Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2а-4904/10/1223 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання нарахувати та виплатити підвищення до пенсії згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни»,

ВСТАНОВИЛА:

06.10.2010 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання нарахувати та виплатити підвищення до пенсії згідно ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 років у сумі 1225,20 грн., з 01.01.2010 року довічно.

Постановою суду першої інстанції від 01.11.2010 року позовні вимоги задоволені частково, внаслідок чого, визнано протиправною бездіяльність та зобовязано відповідача здійснити виплату підвищення до пенсії позивачу, як «дитині війни», згідно ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» за період з 12 серпня 2009 року з урахуванням фактично здійснених виплат. У задоволені інших позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2а-4904/10/1223 та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач також подав апеляційну скаргу, в якій просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобовязати здійснити 30% підвищення до пенсії та її виплатити як «дитині війни» за період з 01.01.2009 р. по 31.12.2009 р., 01.01.2010 р. по 31.12.2010 р. і з 01.01.2011 р. довічно з урахуванням виплачених сум.

Частиною 8 ст. 183-2 КАС України передбачено, що апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Судове рішення першої інстанції відповідно до вимог ст. 195 КАС України переглядається в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне .

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач належить до соціальної групи діти війни, що підтверджується посвідченням та користується правами і пільгами, встановленими Законом України Про соціальний захист дітей війни.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що дитина війни це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Рішеннями Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22.05.2008 року № 10/рп/2008 було визнано неконституційними зміни до Закону № 2195-IV внесеними Законом України Про Державний бюджет на 2007 рік, Законом України Про Державний бюджет на 2008 рік, чим було відновлено дію ст. 6 Закон № 2195-IV у попередній редакції.

Статтею 6 Закону № 2195-IV встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком.

Статтею 58 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Колегія судів зазначає, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлений абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, застосовується не тільки для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, з огляду на те, що положення частини 3 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком..

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966-ХІV прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, що відповідає положенням ст. 6 Закону № 2195-IV в редакції яка є чинною на даний час, адже попередні зміни, як і було зазначено вище, визнані неконституційними, тому застосовується саме та редакція, яка була до внесення відповідних змін.

Проте місцевий суд припустився помилки, не врахувавши наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті визначено, що для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач про порушення свого права, якщо він вважав його порушеним, повинен був дізнатися при виплаті йому відповідачем щомісячно пенсії. Звернення позивача до відповідача із заявою в порядку Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» з проханням сплатити певну суму грошей за минулий час (виконати вимоги закону тощо) не є передбаченою законом можливістю досудового порядку вирішення спору в розумінні частини четвертої статті 99 КАС України.

В той же час, відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в пункті 22 свого рішення від 28 березня 2006 року в справі «Мельник проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. В пунктах 23, 26 і 28 цього рішення Суд підкреслив, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист, тому необхідно дослідити, чи можна вважати перебіг строку прогнозованим з точки зору заявниці. За відсутності будь-яких перехідних чи таких, що мають зворотну силу, вимог у змінених положеннях заявниця могла обґрунтовано очікувати, що новий кінцевий строк буде перенесений. Суд вважає, що такий кінцевий строк був би передбачуваним для заявниці, оскільки вона мала б ще місяць, щоб подати свою апеляційну скаргу після набуття змінами чинності, навіть якщо цей новий кінцевий строк зменшив строк, передбачений старим ЦПК. У зв'язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип юридичної визначеності і буде несумісним з нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно положень п. 1 статті 35 Конвенції.

До прийняття Конституційним судом України рішення від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010 розгляд справ тієї категорії, в якій звернувся позивач з позовом в цій справі, відбувався за правилами Цивільного процесуального Кодексу України, де строк позовної давнини визначений в три роки. Враховуючи наявність змін в законодавстві щодо строку звернення до суду, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, слід вважати, що позивачем не пропущений строк звернення до суду в цій адміністративній справі, який слід обчислювати в річний строк, оскільки позивачем позов подано в межах шестимісячного строку після зміни строку звернення до суду в цій категорії справ, яка відбулась в звязку з рішенням Конституційного суду України від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010.

Однак, з позовом до суду позивач звернувся 12.02.2010 року та 13.10.2010 року (згідно штампу вхідної кореспонденції суду а.с.2), хоча ставить питання про порушення його прав тільки з січня 2009 року, тобто в межах річного строку та шестимісячного строку( після внесених змін).

Тобто, задовольнивши позовні вимоги в частині шестимісячного строку, суд першої інстанції допустився порушень процесуального права, залишивши без уваги положення статей 99 і 100 КАС України , які діяли на час першого подання позову в лютому 2010 року, тобто на час дії річного строку, який фактично позивачем був дотриманий, а тому доводи позивача-апелянта підлягають задоволенню частково в межах річного строку, а саме з 12.02.2009 року.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника - відповідача на відсутність бюджетного фінансування в обсязі передбаченому Законом України "Про соціальний захист дітей війни" для здійснення соціальних виплат, з огляду на те, що судові рішення ухвалюються в межах норм діючого законодавства в незалежності від причин ненадходження коштів з Державного бюджету України на виплату допомоги, відповідно до вимог частини 2 статті 3 Конституції України, за якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Під час апеляційного провадження зясовано, що Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-6 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені прикінцеві положення пункту 4 певним змістом, яким серед іншого установлено, що у 2011 році норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. На виконання п.7 Закону України від 14 червня 2011 року № 3491-6 Кабінетом Міністрів України 06.07.2011 року прийнято постанову за № 745 « Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», відповідно до п.6 якого встановлено, що дітям війни до пенсії проводиться підвищення у розмірі 49,8 грн. Дана постанова набрала чинності 23.07.2011 року .

З огляду на викладене , зазначене позбавляє можливості залишення без змін постанови суду першої інстанції щодо не визначення кінцевої дати виплати встановленої судом доплати, і призводить до необхідності зміни постанови суду першої інстанції. Вказана зміна обумовлена передчасним вирішенням судом першої інстанції спору на майбутнє, без наявності обєкту судового захисту в момент прийняття судового рішення.

Керуючись ст. ст. 195, 197 , п.2 ч.1 ст. 198, ст. 201, ст. 205, ст. 207 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління Пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьку Луганської області задовольнити частково.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2а-4904/10/1223 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання нарахувати та виплатити підвищення до пенсії згідно ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» змінити.

В абзаці другому та третьому постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2а-4904/10/1223 слова « з 12 серпня 2009 року» замінити словосполученням « з 12 лютого 2009 року по 22 липня 2011 року».

В решті постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2а-4904/10/1223- залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.Г.Арабей

Судді І.В.Геращенко

ОСОБА_3