Справа № 808/2104/15
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2015-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 вересня 2015 рокусправа № 808/2104/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Гімона М.М.

суддів: Чумака С. Ю. Юрко І.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року у справі № 808/2104/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕКС» до Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування акту перевірки та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень (а.с. 36), просив скасувати акт № 16/15-3/31646947 від 09.02.2015 р. та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя від 05 березня 2015 р. № про сплату 17977 грн. податку на додану вартість та штрафних санкцій 4494 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕКС» задоволені частково. Визнано протиправними дії працівників ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області по складанню акту камеральної перевірки № 16/15-3/31646947 та по складанню висновку щодо заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість внаслідок завищення податкового кредиту уточнюючого розрахунку за травень 2014 року. Скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області від 05.03.2015 р. № про сплату 17977 грн. податку на додану вартість 14635,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій 4494,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наявність належним чином оформлених податкових накладних є підставою для включення до податкового кредиту платника сум ПДВ за такими накладними протягом 365 днів з дати їх складання, в той час як позивач включив суми за цими податковими накладними до уточнюючого розрахунку з ПДВ, поданому поза вказаними строками, а отже позивачем порушено норми пункту 200.1 статті 200, п.201.10 статті 201, п.198.2,198.6 статті 198 розділу5 Податкового кодексу України.

Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За приписами п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що останню необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разу встановлення під час апеляційного розгляду порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є юридичною особою, перебуває на податковому обліку у відповідача та є платником податку на додану вартість.

Посадовими особами відповідача було проведена камеральна перевірка позивача, за результатами якої складено Акт перевірки від 09.02.2015 р. № 16/15-3/31646947 «про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість ТОВ «ІТЕКС» за травень 2014 року (далі Акт перевірки).

Згідно акту перевірки встановлено порушення позивачем п. 198.2. ст.198; абз.11 п. 201.10 ст.201, п. 200.1 статті 200 ПК України, внаслідок чого завищено суму податкового кредиту уточнюючого розрахунку за травень 2014 року. Порушення пов'язано із тим, що на порушення пункту 198.6 ст.198 ПК України позивачем неправомірно віднесено суму ПДВ у розмірі 14634,74 грн. до складу податкового кредиту за травень 2014 року у зв'язку із поданням уточнюючого розрахунку № від 21.12.2014 р., до якого включено податкові накладні з датою виписки в червні 2013 р. на суму ПДВ 7317,37 грн., та уточнюючого розрахунку № від 24.12.2014 р., до якого включено податкові накладні з датою виписки в червні 2013 р. на суму ПДВ 7317,37 грн.

05.03.2015 року на підставі Акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № (а.с.9), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним зобов'язанням на 14635 грн. та за штрафними санкціями на 7318,00 грн.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи та не є спірними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не доведено належними та достатніми доказами правомірності своїх дій щодо корегування податкових зобов'язань та податкового кредиту в Автоматизованих системах на підставі акту перевірки. Також у відповідача не було підстав для оформлення Акту камеральної перевірки від 09.02.2015 №16/15-3/31646947 і висновку щодо заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість внаслідок завищення податкового кредиту уточнюючого розрахунку за травень 2014 року, а тому прийняте податкове повідомлення-рішення від 05.03.2015р. № підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, а при прийнятті рішення припустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно пункту 198.6. Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Аналіз вказаних норм свідчить, що наявність належним чином оформлених податкових накладних є підставою для включення до податкового кредиту платника сум ПДВ за такими накладними протягом 365 днів з дати їх складання.

Відповідно до п.201.4. статті 201 ПК України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Також в статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

На підставі наведених норм права колегія суддів дійшла висновку, що право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту на підставі отриманих податкових накладних зберігається за платником податків протягом 365 днів. При цьому вказане право може бути реалізовано шляхом подання податкової звітності до контролюючого органу, а тому часом реалізації такого права є дата, коли така податкова звітність була подана до податкового органу.

Позивачем 21.12.2014 року подано уточнюючий розрахунок податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за травень 2014 року та Додаток №5 в розрізі контрагентів яка зареєстрована в податковому органі 24.12.2014 року за №, уточнюючий розрахунок № від 21.12.2014 в матеріалах справи відсутній. Так, з уточнюючого розрахунку від 24.12.2014 року за № вбачається що позивач в розділі ІІ Додатку №5 в рядках 6 та 7 зазначив податкові накладні від 06.2013 року на загальну суму 7317,35 грн. (а.с. 23).

До матеріалів справи позивачем додано податкові накладні, які ним були включені до уточнюючого розрахунку з ПДВ за травень 2014 р., який був поданий позивачем до контролюючого органу в грудні 2014 р., а саме податкова накладна №2440 складена 26.06.2013 року та зареєстрована в ЄРПН, податкова накладна №190 складена 21.06.2013 року, податкова накладена № 2156 складена 21.06.2013 року, податкова накладна №2339 складена 21.06.2015 року, податкова накладна №2159 складена 20.06.2015 року, а всього на загальну суму ПДВ 7105,18 грн (а.с. 13-17). Ці податкові накладні були надані як додатки і до заперечень позивача на Акт перевірки.

Отже, оскільки позивач подав податкову звітність, до якої включив податкові накладні виписані в червні 2013 року, до контролюючого органу в грудні 2014 року, то колегія суддів вважає, що позивач здійснив це з порушенням вимог п. 198.6 ст. 198 ПК України після спливу строку 365 днів після дати їх складення. До якого податкового періоду позивач бажав їх включити в даному випадку не має значення, оскільки він після спливу 365 днів взагалі втратив право на їх використання для формування податкового кредиту.

Щодо іншої позовної вимоги про скасування Акту перевірки з мотивів порушення позивачем пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону № 71, який позбавляв відповідача права проводити перевірку, колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем не надано суду жодних доказів, що обсяг доходу підприємства за попередній рік не перевищував 20 мільйонів, а тому на нього розповсюджуються положення пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону № 71.

Крім того, згідно частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання ними делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані Податковим кодексом України.

Відповідно до пп. 62.1.3 п. 6.2.1 ст.62 Податкового кодексу України податковий контроль здійснюється шляхом: перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Статтею 76 Податкового кодексу України передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова. Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вищенаведених правових актів, відповідач своїми діями по проведенню та оформленню акту про результати камеральної перевірки позивача не порушив його права чи законних інтересів, оскільки такий акт є лише формою фіксації податкової інформації, яка використовується податковими органами.

За таких обставин, дії податкового органу по проведенню перевірки та складанню акту перевірки є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції, а сам акт перевірки не є рішенням (актом індивідуальної дії) в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Юридичні наслідки для платника податків створює не акт перевірки, а прийняте за його висновками податкове повідомлення-рішення.

Таким чином, позивачем не доведено в чому полягає порушення його прав в розумінні ст. 2 КАС України, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо застосування до спірних правовідносин пункту 3 розділу II Прикінцевих положень Закону № 71-VIII, згідно якого у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств з обсягом доходів до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюється виключно з дозволу Кабінету міністрів України, за заявою суб'єкта господарювання, згідно рішення суду або згідно з вимогами Кримінально-процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що його приписи не стосуються проведення камеральних перевірок, які проводиться без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення, без згоди платника податків та здійснюються щодо всієї податкової звітності суцільним порядком.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення на вищевказані обставини уваги не звернув.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог. що були заявлені на час постановлення судового рішення, при цьому не обґрунтовуючи наявність підстав та необхідність виходу за їх межі згідно ст.. 11 КАС України, при цьому задовольнивши їх у обсязі, який викладено в заяві про уточнення позовних вимог, яка надійшла до суду вже після ухвалення рішення і не мала бути предметом розгляду (а.с. 28).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та припустив порушення норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року у справі № 808/2104/15- скасувати.

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕКС» до Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування акту перевірки та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак

Суддя: І.В. Юрко