Справа № 2а/1770/4875/12
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ К/800/36483/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Рівненського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року Рівненський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в сумі 19075,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач на момент реєстрації безробітною згідно з Законом України «Про зайнятість населення» відносилася до категорії зайнятого населення, а тому допомога по безробіттю за період її перебування на обліку у центрі зайнятості отримана нею незаконно та підлягає поверненню.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Рівненського міського центру зайнятості, робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, 19 075,60 грн. незаконно отриманої матеріальної допомоги по безробіттю та вартості навчання.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 серпня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до Рівненського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні.

26 серпня 2011 року ОСОБА_4 був наданий статус безробітної та призначена допомога по безробіттю терміном 360 календарних днів з 26 серпня 2011 року по 19 серпня 2012 року.

01 листопада 2011 року ОСОБА_4 було знято з обліку в Рівненському міському центрі зайнятості. В період перебування на обліку в Рівненському міському центрі зайнятості як безробітна з 26 серпня 2011 року по 31 жовтня 2011 року ОСОБА_4 отримала матеріальне забезпечення та соціальні послуги на загальну суму 19075,60 грн.

20 серпня 2012 року у відповідь на запит від 27 червня 2012 року №02-16/3231 Рівненським міським центром зайнятості від ТОВ «Салве Файненс Україна» отримана інформація та документальне підтвердження того, що між даним товариством та ОСОБА_4 20 жовтня 2009 року укладено договір цивільно-правового характеру №300446, за яким у період з 01 жовтня 2011 року по 30 грудня 2011 року відповідачу було нараховано комісійну винагороду в сумі 165,90 грн. Крім того, з даного договору та акту виконаних робіт вбачається, що на день надання статусу безробітної - 26 серпня 2011 року ОСОБА_4 здійснювала посередницьку страхову діяльність та діяльність по консультаційному обслуговуванню клієнтів за погоджену винагороду.

31 жовтня 2012 року Рівненським міським центром зайнятості проведено перевірку, за результатами якої складено акт №212 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та прийнято рішення про повернення коштів відповідачем, яке оформлене наказом №56.

06 листопада 2012 року позивачем було надіслано відповідачу повідомлення №07-16/5159 від 05 листопада 2012 року, в якому пропонувалось добровільно відшкодувати кошти в сумі 19075,60 грн.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Рівненським міським центром зайнятості не дотримано порядок розслідування страхових випадків, оскільки рішення про повернення коштів було прийнято позивачем після закінчення виплати допомоги по безробіттю та зняття відповідача з обліку.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач на час звернення до Рівненського міського центру зайнятості перебував в трудових відносинах з ТОВ «Салве Файненс Україна» на підставі цивільно-правового договору, а відтак подав недостовірну інформацію центру зайнятості про істотні обставини, які впливали на можливість надання йому статусу безробітного та виплати державної допомоги по безробіттю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року № 803-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Згідно пункту 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Відповідно до підпункту «б» пункту 3 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві.

Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пов'язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.

Згідно частин 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 2.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що застрахованими особами, серед інших категорій громадян, які відносяться до зайнятого населення, є також особи, які виконують роботи (надають послуги) згідно з цивільно-правовими договорами.

Пунктом 6.14 цього Порядку передбачено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

З наведених вище правових положень випливає, що право на допомогу по безробіттю мають виключно громадяни, які визнані в установленому порядку безробітними. При цьому, безробітними вважаються ті громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку. Тобто для визнання особи безробітною обов'язковим є наявність двох умов - відсутність роботи та заробітку.

Разом з цим, особа, яка виконує роботи відповідно до укладеного цивільно-правового договору, предметом якого є діяльність, спрямована на отримання доходу за рахунок виконання власними силами робіт, в розумінні статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» є зайнятою особою.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що оскільки ОСОБА_4 на час звернення до Рівненського міського центру зайнятості перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Салве Файненс Україна» на підставі цивільно-правового договору, кошти, виплачені ОСОБА_4 як допомога по безробіттю в період з 26 серпня 2011 року по 31 жовтня 2011 року, підлягають поверненню.

Відповідно до пунктів 2 та 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за №232/16248, розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття, зокрема у разі, коли подані застрахованою особою документи дають їй право на одержання допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

З аналізу положень цього Порядку слідує, що жодна його норма не передбачає певного нормативно встановленого строку щодо перевірки достовірності даних, які є підставою для надання статусу безробітного та виплати матеріального забезпечення, стосовно осіб, які на момент його прийняття знаходяться або знаходилися на обліку в центрі зайнятості і отримують (отримували) допомогу. Це, у свою чергу, дає підстави зробити висновок про те, що подібна перевірка (у випадку, якщо вона стосовно конкретної особи не проводилася) може мати місце і після зняття особи з обліку як безробітного.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало